editor Vlado Ríša

Space opera 2018

antologie © Časopis XB-1, 2018

obálka © Vlado Ríša 2018

ISBN 978-80-906829-3-1

Ondřej Neff

Laický pozorovatel

Kolonizovaná Luna, rok 2185. Jakub Nedomý a jeho kamarád, kyborg zvaný Dědek Čuchák, jsou už sto čtyřicet let starožitníky v lunárním habitatu Alhambra na přivrácené straně Měsíce. Oba žijí na hraně zákona, víc nebo míň podle toho, kudy úřady tu hranu zrovna vedou. Rozkmit je v průběhu času značný, což je patrné z románů a povídek Neffova Arkadského cyklu, který pokrývá úsek od roku 2032 (povídka Ano, jsem robot) po rok 2227 (román Reparátor). Ne ve všech titulech cyklu dvojka Nedomý – Čuchák vystupuje, určitě je ale najdete v této povídce, napsané pro tento sborník.

1.

Nejezděte do Alhambry, to je rada číslo jedna. Kdybyste se přece jen rozhodli tam jet, nejdřív přijedete na nádraží a tam vám dají první poučení, jak to v Alhambře chodí. Nejlíp je počkat tam na nejbližší spoj do jiného habitatu. Pokud ale nasednete na rouru do centra, pak už po mně žádnou radu nechtějte. Za takovou službu by si naše poradenská firma Nedomý a Prus, koridor Julese Verna 1450, habitat Arkádie, Luna, neúčtovala ani brďol. Ze všech osmadvaceti velkokapacitních habitatů na Měsíci se Alhambra vždycky vyznačovala vyšším výskytem kreténů na akr než kterýkoli jiný habitat, ovšem co se tam dělo v posledních pěti letech, přesahovalo všechny meze. Zařekl jsem se, že do Alhambry nepáchnu, i kdybych měl žít dalších sto šedesát let (což jsem měl - a mám - v úmyslu).

Takže k věci.

Do Alhambry na stanici Jih jsem přijel 19. září 2185 v patnáct hodin dvacet tři minut, vylezl z vagonu panlunární pneumatické dráhy a rozhlížel se na peronu kolem sebe jako vejr, náramně zvědavý, kdo se ke mně přitočí a řekne: „Pan Jakub Nedomý? Posílá mě paní Monika Fabianová.“

2.

Každý máme svoje zásady. Budujeme je celý život, důmyslnou stavbu, která vypadá na první pohled jako betonový monolit a pak se ukáže, že je to domeček z karet.

Skutečně jsem se zařek, že Alhambra a já jsme vzájemně nekompatibilní a jeden druhého nikdy neuvidíme. A pak stačil jeden telefonát a já se sebral a jel. Dokonce jsem ani neřek Dědkovi Čuchákovi, kam jedu! To by bylo keců, kdybych mu to řek!

Ostuda? Neřekl jsem vám všechno. Mluvil se mnou ani ne člověk, oslovil mě elektronický konstrukt.

„Hovoří k vám rezidence Moniky Fabianové,“ řekla stříbřitá, vejčitá hlava. Podle zákona konstrukt nesmí připomínat konkrétní pohlaví, rasu natožpak osobu. „Potvrďte prosím zájem o pokračování rozhovoru.“

Už z této formulace mi bylo jasné, odkud konstrukt volá, ani jsem se nemusel dívat na údaj o lokaci. Nikde jinde než v Alhambře tolik nedbají na literu zákona. A nikde jinde než v Alhambře neproběhlo tolik soudních procesů, kdy se lidi žalovali za nevyžádané telefonní rozhovory.

„Pokračuj,“ řekl jsem.

Konstruktům zásadně tykám.

„Jste ochoten poskytnout konzultační službu osobě spojené s osobou Moniky Fabianové ve smyslu vašeho licenčního oprávnění?“

„Jaké osobě?“

„Váš dotaz nejsem schopen zodpovědět s ohledem na zadání,“ řekl konstrukt.

„Jde o...“ polkl jsem, „Moniku Fabianovou, iluzinovou umělkyni, tedy…“

Uvědomil jsem si, že v rozhovoru s konstruktem koktám. Samotné jméno Moniky Fabianové na mě fungovalo jako kladivo, schopné rozbít karetní domek mých zásad. Hovořil jsem tiše, aby mě Dědek Čuchák neslyšel.

„Ano,“ řekl konstrukt.

„Podívám se na časový rozvrh,“ žvanil jsem.

Nemusel jsem se nikam dívat. Byla mrtvá sezona, neměl jsem do čeho píchnout.

„Záležitost nesnese odkladu,“ řekl konstrukt.

„Nevisím na háčku!“ zavrčel jsem.

„Váš časový rozvrh je prázdný. Nejbližší schůzku máte 26. září v osmnáct hodin večer v kavárně Zátiší, kde máte domluvenou schůzku s...“

„Zatraceně!“ sykl jsem, aby Dědek neslyšel. „Jak to, že se mi hrabete v záznamech?“

„Váš dotaz nejsem schopen zodpovědět s ohledem na zadání,“ řekl konstrukt. „Z vašeho kubikula na koridoru Julese Verna se dostanete na nádraží panlunární pneumatické dráhy za dvacet osm až třicet sedm minut. Máte dvanáctiminutovou až jednadvacetiminutovou rezervu, abyste stihl nejbližší spoj Arkádie - Alhambra. Lhůta pro vaše rozhodnutí je však kratší.“

„Jaká?“

„Jedna minuta. Pak přeruším spojení a obrátím se na někoho jiného.“

„Na koho?“ zeptal jsem se nesmyslně.

„Váš dotaz nejsem schopen zodpovědět s ohledem na zadání,“ odpověděl konstrukt. „Máte ještě třicet vteřin, pane.“

„Jedu,“ řekl jsem.

„Blahopřeji, pane,“ řekl konstrukt. „Budete kontaktován na nástupišti pneumatické dráhy na nádraží v Alhambře,“ dodal a přerušil spojení.

3.

Ze stříbrného válce pneumatického vlaku se hrnuly proudy turistů. Byli to převážně Zemáci, kteří přistáli tady v Alhambře místo u nás v Arkádii kvůli nižším poplatkům na kosmodromu a spočítali si, že ušetří i po zaplacení jízdenky, jelikož je občerstvení v ceně. Nechali se zlákat prospekty turistických kanceláří k návštěvě „habitatu Pěti Nej“: Alhambra je Největší, Nejbohatší, Nejkulturnější, Nejzábavnější a Nejsvobodnější na celé Luně. Ti se budou divit, zvlášť pokud jde o dvě poslední „Nej“!

Napadlo mě, jestli taky vypadám jako trapný turista, anebo zda je na mně znát, že tu jsem za obchodem. Pocházím ze Země, takže mám vyšší postavu než typický rodilý Šutrák, ovšem Plesnivku jsem opustil před sto čtyřiceti lety. Sakra dávno jsem ztratil ten přebytek energie, který nutí Bláťáky k té legrační šouravé chůzi, kterou střídají s pitvornými poskoky, když zapomenou, že nejsou na Zemi, kde je gravitace šestkrát větší, než je normální přitažlivost.

Zůstal jsem stát a rozhlížel jsem se, zvědavý, kdo mě osloví. Nikdo se k tomu neměl.

„Držte se na modrém pruhu, dámy a pánové! Na modrém pruhu je pozemská gravitace!“ povykovali průvodci turistických kanceláří na své svěřence a Bláťáci nastupovali na modrý pruh a tam je zasáhla umělá gravitace. „Opatrně, pomalu,“ volali průvodci.

Na modrém pruhu je větší gravitace než normál, samozřejmě ne šestinásobná, to by se tu Bláťáci váleli na jedné hromadě a některý by si mohl zlomit ruku a to by pak byl průser, ona stačí o fous větší a jak pak půjdou z nádraží ven, gravitace bude silnější a v hotelu už na ně čeká umělá pozemská gravitace.

„To je něco, mámo, cejtíš to taky,“ jásali turisti a průvodci volali: „opatrně, dávejte pozor, koordinujte svoje pohyby, pojištění se nevztahuje na úrazy utrpěné na modrém pruhu“ a peron byl plný agentů právnických kanceláří, kteří číhali jako šakalové, jestli na modrém pruhu někdo klouzne a vymkne si kotník. Jsme přece v Alhambře, kde dbají na lidská a všelijaká jiná práva ouzkostlivěji než pohádková princeznička na panenství. Já se tou vřavou taky pohyboval opatrně, aby mě nějaká matrona nesebrala taškou, oni mají hroznou páru, tihle Bláťáci, a vyhlížel.

Hodně se to tu změnilo od dob, kdy jsem v Alhambře byl naposled. Hala se zvětšila a její architektonické řešení mi připadalo přinejmenším divné: všude visely veliké plastikové závěsy zelenkavé a starorůžové barvy. Zvolna se pohybovaly jako veliké vlajky v mírném větru. Zadíval jsem se na jeden z nich. Visel nad tunelem, kterým vlak do nádraží přijel. Netrvalo to ani tři vteřiny a před očima se mi objevil veliký nápis:

ŘEDITELSTVÍ PNEUMATICKÉ DRÁHY, SEKTOR ALHAMBRA, SE OMLOUVÁ CESTUJÍCÍM ZA NEPŘÍJEMNOSTI SPOJENÉ S REKONSTRUKCÍ NÁDRAŽÍ

Odvrátil jsem zrak a hned jsem se tam podíval znovu. Nápis zmizel, ovšem po třech vteřinách se zase vynořil. Dost mě to naštvalo. Tak tyhle závěsy jsou vyrobené z hypertextury! Poznají, že se na ně někdo zadíval a vygenerují na zvědavcově sítnici omluvný nápis.

Nemám rád, když mě někdo očumuje a sleduje, a hypertextura mě štve v tomhle ohledu vůbec nejvíc. Co je tomu všivému hadru do toho, že na něj vejrám?

Obrátil jsem se na druhou stranu.

Nervozita mě opustila už ve vlaku a teď jsem byl jen obyčejně lidsky zvědavý, co se z toho všeho vyklube. Monika Fabianová! Co ode mne mohla chtít? Co snad někdy mezi námi bylo, zapadlo do recyklátoru času. Jsem koncesovaný poradce. Potřebovala radu? Žena v jejím postavení měla na každém prstu tucet větších kapacit, než jsem já. Slušně se vyznám ve starožitnostech. Mohla se obrátit na odborníky renomovaných aukčních síní. Ať jsem si lámal hlavu sebevíc, nenašel jsem nic, čím bych mohl být Monice Fabianové užitečný.

Peron byl už skoro pustý, Bláťáci, doprovázení průvodci a agenty, mizeli mezi závěsy, kde na ně, chudáky, čeká profylaktická prohlídka. Zůstal tu jen nějaký chlapík v legračním dlouhém kabátu, mladý kluk, a trochu vyjukaně se díval po okolí. Ušel jsem pár kroků, zastavil jsem se před informačním panelem magistrátu a předstíral, že mě zaujaly jeho žvásty.

Alhambra vám otevřela svoji náruč, to byla hlavní myšlenka panelu. Arkádie byla taky zamořená propagandou, ovšem neměli jsme tam tyhle luxusní infopanely, samozřejmě taky hypertexturní: zase stačilo, abyste se zadívali na nějaké slovo nebo na obrázek, a z hlubin databáze na vás vztáhli ruce noví a noví informační hastrmani. A navíc, každý druhý odkaz vedl k té jejich zákonné vyhlášce, souboru zákonů, který byl - jak tvrdil panel - základem jejich svobody.

„Učíte se zákonnou vyhlášku nazpaměť, pane Nedomý?“ ozval se za mnou dívčí hlas.

Otočil jsem se.

Kdybych byl kyborg, jako je můj přítel Dědek Čuchák, hardwarová část mé bytosti by se pod tím šokem nejspíš utavila.

Přede mnou stála Monika Fabianová osobně!

4.

Hnědovláska střední postavy, v oválné tváři pozorné tmavé oči, na ženu výrazný nos a poněkud přísná ústa. Měla obličej spíš jinošský než dívčí, na Zemi bychom řekli, že patřil k jihoevropskému typu. Vlasy měla nakrátko střižené a sčesané z čela, jak je nosí sebevědomé, až výbojné ženy.

Byla to ztělesněná sebedůvěra, ovšem klidná, neagresivní. Žádné pokusy o vylepšení toho, co jí nadělila příroda, přičemž příroda nebyla v tomto případě příliš rozdávačná. Oblečená byla do drahé, avšak zcela nenápadné elegance.

Vsadil bych se, že ani jeden z těch padesáti křupanů, co ještě před chvilkou pobíhali po peronu, by nepoznal, že by stačilo, aby si koupila o polovičku levnější kostým a vystačilo by jí to na operativní prodloužení nohou, kupříkladu. Kostým byl béžový, na klopě ozdobený vyřezávaným kamenem, nepochybně achátem.

Usmívala se. Stiskl jsem nabízenou ruku.

„Moniko… nečekal jsem,“ vykoktal jsem.

Zvážněla.

„Nejsem Monika Fabianová,“ řekla. „Jmenuju se Beatrice Ito.“

Maličko jsem zavrtěl hlavou. Že by to bylo jedno z těch děvčat, která na sebe vzala podobu božské Moniky? Tenkrát to nebylo nic výjimečného, ovšem dnes, hmm… asi není mnoho dívek, kterým jméno velké hvězdy ještě něco říká.

„Promiňte, Beatrice,“ omluvil jsem se a pustil jí ruku. „Vlastně jsem Moniku Fabianovou… ve skutečnosti… nikdy neviděl.“

„Já vím,“ řekla ta žena a zase se trochu usmívala. Úsměv mě uklidňoval i odzbrojoval.

„Co všechno víte?“

„Dost na to, abych vás zařadila jako prvního na seznam.“

„Na jaký seznam?“

„Mužů, kteří budou osloveni.“

Uvědomil jsem si, že konstrukt cosi mlel o lhůtě a o tom, že když odmítnu, zavolá někomu jinému.

„Co vy máte…“

„Společného s Monikou? Hodně genů. Jsem její neteř.“

„Klonovaná, předpokládám.“

„Ovšem,“ přisvědčila už bez úsměvu. „Myslel jste snad, že mě… porodili, jako nějaké zvíře?“

„Nezlobte se. Já jsem ze staré školy. Mě ještě porodila matka.“

Takže replika. Tak to za dnešních časů chodí. Už mi to připadalo skoro normální, ovšem pokud šlo o kopii Moniky…

No dobrá, co dál?

„Chápu,“ kývl jsem.

„Zklamaný?“

„No, jak se to vezme. Dá se říct, že jsem býval velký ctitel vaší tety.“

Najednou to na mě padlo, jsem v Alhambře, v habitatu, o kterém jsem se zapřísáhl, že sem nikdy ani nepáchnu. Nechal jsem se sem zatáhnout kvůli pošetilé vzpomínce.

„Samozřejmě to vím. Můžu vás ujistit, že vás chci poprosit o službu… mé tetě. Do jisté míry.“

Jen klid, nabádal jsem sám sebe. Velká hvězda poslala na nádraží svoji neteř. To je přece přirozené - a zároveň zbytečné. Kdyby tu na mě čekal chlápek nebo android nebo kyborg nebo kdokoli jiný a představil se jako tajemník a řekl dobrej den, pane Nedomý, šéfová na vás čeká, račte se mnou, glyder parkuje v šestém podlaží, šel bych bez reptání a ani bych necek.

Rozhodila mě jen ta děsivá podoba ženy mých snů a téhle osoby.

„Můj obor je poradenství, slečno Ito,“ řekl jsem. „Žiju už tak dlouho, že jsem zažil všechno, co se dá zažít. V mnoha variacích. Ano, hodně jsem zažil a viděl. Děje se opakují, chápete?“

Dívala se na mne nepravýma očima Moniky Fabianové a pokrčila rameny.

„Možná.“

„Proto si obvykle vím rady v každé životní situaci a dovedu poradit sobě i jiným. V tom je trik mého byznysu.“

„Na to spoléhám.“

„Jenže teď jsem trochu vyvedený z míry. Nejsem si jistý, že dokážu… vaší tetě posloužit.“

„Já si tím jistá jsem,“ řekla velmi vážně.

Nervózně se rozhlédla. Peron byl už skoro prázdný, jen na vzdáleném konci jsem zahlédl šosy kabátu toho chlápka. Kabát v Alhambře moc neužijete. Je to příjemně vytápěné místo. V Arkádii to bývá horší, magistrát šetří.

Tahle Monika zřejmě odsud chtěla co nejdřív vypadnout. Jenže já měl pocit, že dokud trčím na nádraží, nejsem tak úplně v Alhambře, v habitatu, ve kterém člověka mého typu mohly čekat jenom maléry.

„Váš konstrukt na mě zvolil správnou taktiku,“ řekl jsem. „Pořádně zatlačil a já se v časové tísni rozhodl. Jenže teď mám dost divný pocit a život mě naučil si vnitřních pocitů hledět. Potřebuju vědět víc, než se s vámi vydám do Alhambry.“

„Vy Alhambru nemáte rád?“

„To je slabé slovo.“

„Nebudeme si o tom povídat tady, pane Nedomý.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Pro vaši tetu udělám cokoli, Beatrice. Ale něco mi říká dej pozor, Jakube, tady něco nehraje.“

Usmála se.

„No dobře. Nádražní restaurace, to vám vyhovuje? Zůstaneme na nádraží, na neutrální půdě. Nebudeme se přece dohadovat na peronu.“

Všiml jsem si, že chlapík v kabátu arkádského stylu se po nás dívá.

„Dobře. Miluju bufety. Strávil jsem v nich nejlepší léta života.“

„Tady není bufet. Máme tu slušně drahou restauraci. Jen pro zdejší lidi, žádná umělá gravitace. Dokonce má živý personál.“

„U nás v Arkádii je to běžná věc.“

„Tady ne tak docela. Však uvidíte.“

Zamířila přes halu, a jak šla, ani jednou se neohlédla, jestli jdu za ní.

5.

Zatraceně sebevědomá holka! Po tetě nezdědila jen podobu. Ta pravá Monika by se taky se mnou dlouho nedohadovala na peronu.

Bylo mi najednou trapně. Vytahoval jsem se, že mám už všechno za sebou, že jsem všechno zažil a teď už můžu jen dřepět ve fotelu a udílet moudré rady, a to jsem skutečně běžně dělal. Až na fakt, že v tuhle chvíli jsem nedokázal poradit sám sobě.

Velká Monika si pro mě na nádraží nepřišla, to bylo přirozené. Objevila se tu ale její neteř, dvojnice, replika, klon. Proč neposlala nějakého zřízence? Hluboko do kapsy neměla ani teta, ani neteř, to se ostatně dalo poznat i na drahém oblečení mladé ženy.

Díval jsem se za ní, jak odchází. Když tu zůstanu a počkám na nejbližší spoj, odejde a už nikdy neuvidím repliku, natožpak originál. Vrátím se domů k Dědkovi a on se mě zeptá: „tak co“ a já mu řeknu „ale nic“ a budu dál udílet kunčaftům rady, jestli má smysl zakládat masážní salón na Caselliho koridoru, když už tam jsou tři a tak podobně.

To se ví, že jsem nakonec šel! Díval jsem se jí na záda, mezi lopatky. Kdyby měla kostým z hypertextury, mohl se mi na sítnici promítnout nápis NEČUM. Jenže tohle byla pravá vlna ze Země.

Prošli jsme mezerou mezi závěsy. V šeru zářilo fialové holo PARADISE. Monika otevřela skoro dřevěné dveře s výplní z matného skla. Tehdy se na mne poprvé obrátila.

„Nic neříkejte, nechte všechno na mě. Slibte mi, že budete mlčet.“

Hospůdka byla skoro prázdná. Vzadu kdosi poskakoval u hrací konzole v rytmu jakéhosi virtuálního dobrodružství. U stolku vedle barového pultu paní klovala lžičkou do kremrole a o pult se opíral chlapík v přiléhavých džínách a lesklé žluté bundě, připomínající kopec vodové zmrzliny. Podíval jsem se na regály. Ne snad, že bych takhle po ránu měl nějakou velkou potřebu, ale chtěl jsem se orientovat, co bych tu našel, kdybych tu potřebu měl. Samé POMO a ORANGE a FRUTA. Žádný cognac nebo whisky nebo brandy. Pověst nelhala. Alhambra byl v tuhle dobu totálně suchý habitat.

Jak jsem tam stál, dostal jsem prudkou chuť na pivo. No, musím ji překonat vůlí.

Za pultem stál barman, pupkatý ramenáč s knírem rozměry odpovídajícím mohutnosti ramen. Leštil sklenici tak lesklou, že ji musel ošetřovat od chvíle, kdy tu byl Neil Armstrong a dal si pivo. Za Armstronga se pivo čepovat mohlo a bylo by se i čepovalo, kdyby za Armstronga… zkrátka, domyslíte si to.

Kývl jsem. Ano, budu mlčet. Vešli jsme a Beatrice přistoupila k baru.

„Poslyšte,“ oslovila barmana, „pokud pokládáte požadavek obsloužení za újmu integrity vaší osoby podle paragrafu 14 odstavec 6 zákonné vyhlášky, žádám vás podle paragrafu 21 odstavec 2 zákonné vyhlášky, abyste mne na to upozornil, jinak budu postupovat podle paragrafu 4 zákonné vyhlášky.“

Už je to tady, hrklo ve mně. Tak tohle je Alhambra, stoprocentní, jak jsem si ji představoval. Neutrální půda nádražní restaurace? Kdepak, tohle byla Alhambra, buzerace jako řemen!

„Vy jste právník?“ zeptal se užasle barman.

„Tento pán,“ ukázala na mne, „je svědek, že mne obtěžujete dotazy nesouvisejícími s naplněním našeho eventuálního právního vztahu personálu restauračního zařízení a hosta, což zakládá zákonný důvod pro podání stížnosti na licenčním oddělení magistrátu habitatu Alhambra.“

„Dyť jsem tolik neřekl!“ pravil ramenáč a obrátil se na chlápka ve žluté bundě. Pořád připomínal kopeček vodové zmrzliny, nyní ovšem vystavené proudu horkého vzduchu.

„Já jsem nic neslyšela!“ zvolala paní dolující šlehačku z kremrole. „Mám osvědčení na vadu sluchu.“

„Tady ten pán slyšel,“ kývla Beatrice na zmrzlinoida, „a taky váš monitoring jistě všechno zaznamenal. Budu teď zkoumat, do jaké míry byla moje psychika otřesena a tuším, že zkoumání povede k výsledku pro vás příznivému, pokud mi přinesete espreso s mlékem a mému příteli...“

„Sodovku,“ řekl jsem. Aspoň má bublinky jako pivo, když už to není pivo. Alhambra jak vyšitá. Skutečnost dokonce předčila moje očekávání. Kristepane, tohle je ale buzerace! Tak jsem si dal sodovku. Tím snad nic nepokazím?

„Plynem sycenou vodu,“ opravila mě Beatrice. Obrátila se k barmanovi: „Pánovi sycenou vodu, prosím.“

Zpražila mě pohledem. Říkala jsem, abyste mlčel.

Barman ožil a ukázal na mě prstem.

„Ten pán si řekl o sodovku. Je to lidový výraz a to znamená, že předsudečným způsobem předpokládá, že úroveň mého vzdělání…“

„Podle paragrafu 68!“ připomněl zmrzlinoid a zvedl prst.

„Podle paragrafu 68…“ přisvědčil barman. Kýval hlavou, až se mu rozevlál knír. Ještě chvilku a ten muž vzlétne.

„Tak pozor! Pan Nedomý řekl mně, že si přeje sodovku a já jsem objednala vodu sycenou plynem, tudíž jeho soukromé přání mít sodovku, což je plynem sycená voda, vyslovené ke MNĚ, jsem přenesla personálu,“ řekla barmanovi Beatrice.

Rychle mrkal. Po osmém mrknutí už pochopil, že mi Beatrice pomohla vyklouznout z právnické kličky. Zatracená Alhambra! Nedají mi pivo a ještě mě zavřou kvůli sodovce.

„Rozumím. Pán si přeje sycenou vodu,“ řekl barman.

„Vyhradíte nám místo, nebo si smíme vybrat?“

„Sedněte si, kam chcete,“ kapituloval.

Sedli jsme si k mramorovému stolku, co nejdál od baru.

„Kristepane,“ poznamenal jsem, „je to horší, než jsem čekal! Jak můžete takhle žít?“

„Šokovaný? Chápu. Víte, proč jsou venku ty plastikové závěsy?“

„Úpravy interiéru stanice,“ pokrčil jsem rameny.

„Jistě,“ přisvědčila. „Trvají už sedm let.“

„Trochu pomalá práce.“

„Budou trvat možná ještě sedmkrát sedm let.“

Nechápavě jsem zavrtěl hlavou.

„Jakmile jsou práce hotovy, vždycky se najdou lidé, kteří magistrát žalují za to, že je architektonický styl uráží. Permanentní přestavba veřejných budov vyjde laciněji než procesy a odškodné.“

„Hm…“ udělal jsem. To mě naučil Dědek Čuchák. Barman nám přinášel sodov… pardon, plynem sycenou vodu, a kávu s konvičkou mléka. Beatrice počkala a pak ukázala na chlapíka v žluté bundě.

„To je placený svědek. Profesionál. Slyšel jste, jak se začal ohánět paragrafem šedesát osm! Tak to u nás v Alhambře chodí.“

„Já vím. Proto jsem se už dávno rozhodl sem ani nepáchnout. Nalákali jste mě na Moniku Fabianovou. Jste tady, na stanici Jih. Přesvědčte mě, proč bych měl přesednout na rouru a jet do centra a pomáhat tam vaší tetě.“

„Po pravdě řečeno, nebuďte si jistý, že můžete mé tetě prospět.“

„To nehrozí.“

Trochu vtáhla hlavu mezi ramena.

„Poslyšte, pane Nedomý, tohle od vás není solidní. Měl jste říct hned, že nechcete spolupracovat.“

„Váš konstrukt mi na to nedal čas.“

Zasmála se.

„Co vám na Alhambře vadí?“

Kývl jsem hlavou k baru.

„Nelíbí se mi pořádky, jaké tu v Alhambře máte.“

„Ano, Alhambra... velice se tu dbá na integritu osobnosti.“

„Já to pokládám za buzeraci.“

„Vy jste se narodil na Zemi, že ano?“

„Jo. Je to už víc než sto šedesát let. Ovšem už sto čtyřicet let žiju tady. Atomovou válku na Zemi jsem nezažil. Zůstala v ní moje rodina. Rodiče, ségra, kamarádi. Všichni jsou mrtví.“

Chtěl jsem ji potrápit, proto jsem začal o smutných věcech. O smrti se nemluví. Jsou lidi, kteří začnou zvracet, když se před nimi řekne slovo smrt.

Tahle Beatrice mezi ně nepatřila.

„Mrtví...“ opakovala zvláštním zastřeným hlasem. „To je zvláštní.“

„Bývalo to docela normální.“

„Už dávno není. Teď se neumírá.“

„Ne, a taky se nerodí děti. Jen někdy… a i ty děti si rodiče klonují,“ řekl jsem a díval se jí do očí. Klonovaných očí.

Ani tohle s ní nehnulo. Skoro se mi začínala líbit, skoro jsem jí odpustil, že se tak nedovoleně podobá ženě, kterou jsem měl ve snech.

„Vy si nemyslíte, že je to dobře?“

„Nevím, co znamená slovo dobře. Věci buď jsou, nebo nejsou. Momentálně je to tak, že se neumírá. Lidi žijou, dokud se jim zlíbí. Mně se líbí žít, a žiju už sakra dlouho. Není moc lidí, co jsou starší než já. Pár jich znám… a všem se to líbí.“

„Nevěřím vám… tak docela. Myslím, že si úplně nemyslíte, že je to v pořádku.“

„Vy jste mladá, Beatrice. Já jsem tak zvaně starý. Ve skutečnosti není mezi námi tak velký rozdíl. Oba žijeme dnes a pravděpodobně budeme žít zítra. Když ještě bylo na světě stáří, to opravdové stáří… co znamenalo?“

„Totéž co dnes.“

„Ne. Tenkrát stáří znamenalo fyzickou nedostatečnost. Nejdřív člověk začal hůř vidět, padaly mu vlasy. Hůř spal. Hůř trávil. Začaly ho bolet klouby. Špatně se pohyboval. Začal mít potíže s erekcí, pokud šlo o chlapa. Ženy měly potíže s menstruací a pak přestaly menstruovat úplně. To bylo stáří. Opotřebování materiálu. Říkalo se tomu - biologické hodiny. Prý je má každý organismus. Souviselo to s regenerací buněk. No a vědě se podařilo biologické hodiny zastavit. Naše buňky regenerují dál, ovšem ty nové jsou přesně stejné jako ty staré, co z těla odešly. Včetně nervových buněk. Vy to vnímáte jako něco přirozeného. Já to pořád ještě beru za zázrak. Stáří bez tělesných nedostatečností je jen statistika, datum narození a podobné hlouposti. Nic víc. Jsem stejně starý nebo mladý jako vy. Mám šedivé vlasy a vrásky ve tváři, protože se mi to líbí. Můj doktor by mě jich zbavil za odpoledne - je to už padesát let, co mi tuhle službu přestal nabízet. Není žádné stáří.“

Díval jsem se na ni, na její mámivou podobu, a najednou mi nějak přestalo vadit, že je to jiná žena než ta, která mi pletla hlavu v iluzinových sálech.

„Není rozdíl v životní zkušenosti?“

Teď jsem se mohl zasmát já.

„Něco vám prozradím, Beatrice. Já si na zkušenostech založil kšeft. Mám jich tolik, že můžu porovnávat současnost s minulostí a odhadovat s velkou pravděpodobností výsledky. Původně jsem starožitník. Naše poradenská firma nejdřív začala s expertními posudky antikvit. Byl to trochu podvod.“

„Podvod?“ opakovala po mně se zájmem.

„No ovšem! To, co nám lidi nosili do krámu, jsme s Dědkem - to je můj společník - znali z životní praxe. Z minulosti, chápete? Pochopitelně že jsme stoprocentně poznali, jestli je to originál nebo falzum!“

„Takže zkušenosti hrají roli!“

„Jen velmi omezenou. Dnes už vím, že i po dalších sto letech se dostanu do nějaké situace poprvé - a všechny zkušenosti mi budou houbelec platné. S jedinou výjimkou.“

„A to…?“

„Jsem klidný. Nedokážu se naštvat. Nic mě nerozhází. Dívám se kolem sebe s úsměvem. Kdo žije déle, je prostě - trpělivější. Nespěchám, protože vím, že to nemá smysl. Vy trpělivá nejste. Posloucháte moje tlachy a nadskakujete netrpělivostí. Chcete na mě něco vybalit a neděláte to jenom proto, že se bojíte, abych se nesebral a neodešel.“

„Mýlíte se. Zajímáte mě a zajímá mě, co povídáte. Nikdy jsem nic podobného neslyšela.“

„Ani od tety?“

Zavrtěla hlavou.

„Povídejte mi ještě o smrti.“

„Co bych o ní měl povídat? Smrt není.“

„Ale byla. Velké umírání na Zemi jste nezažil. Ovšem zažil jste umírání tady na Luně.“

„Ano, jistě,“ řekl jsem.

„Viděl jste… mrtvé lidi?“

„Jistě. Mockrát. Dokonce hodně mrtvých lidí, někdy… Ale to už je dávno.“

„Kdy nejvíc?“

„Hmm… Jednou... a nepřipadá mi to zase tak dávno… spadla v Arkádii kupole. Asi jste o tom slyšela, snad jste se to učila ve škole. Největší dekomprese v dějinách lunárních habitatů. To bylo velice ošklivé.“

Snažil jsem se prokouknout, co je to na dně jejích temných očí.

„Vy jste viděl… ty mrtvoly?“

„Jistě,“ kývl jsem. „Viděl jsem je. Chcete, abych vám o tom vyprávěl? Jak vypadají lidé rozdrcení nosnou konstrukcí kupole? Chcete vědět, co to s člověkem udělá, když nastane totální dekomprese? Jak vypadá lidská hlava, když prostorem mezi jedním a druhým spánkem projede traverza?“

„Nechci.“

„Co tedy sakra chcete?“

„Moje teta Monika Fabianová… ta, co vypadá stejně jako já… zemřela.“

6.

Teď jsem měl pocit, že pro změnu spadla kupole Alhambry.

Chvilku jsem mlčel.

„Poslyšte,“ odhodlal jsem se konečně, „asi jsem nemluvil pravdu, když jsem řekl, že mezi vámi a mnou, mezi mladou holkou a starým chlapem, není rozdíl. Já například nesnáším žertování na určitá témata.“

„Tohle není žertování. Monika Fabianová - ta vaše Monika Fabianová, je mrtvá.“

„Jak to?“

Pokrčila rameny.

„Nejspíš chtěla.“

„A co lékaři?“

„Existují nezvratné procesy. Lékaři dokážou zabránit smrti. Když je nejhůř, uloží pacienta do nekrotelu a vrátí se k němu. Jenže to musí být… jak bych to řekla... čerstvý mrtvý.“

Začal jsem tušit, kam ta mladá osoba míří, a udělalo se mi mdlo.

„Tím chcete říct, že vaše teta… není čerstvý mrtvý?“

„Přesně tak. Po pěti týdnech nikdo není čerstvý mrtvý. To platí v roce 2185 stejně jako před sto lety, jako před tisíci lety. S takovým… pacientem... neudělá žádný lékař nic ani dnes.“

„A co nekrotel?“

„Na to jsou předpisy. Do nekrotelu vám takové tělo prostě nepřijmou.“

„Kristepane…“

„Kristus vstal z mrtvých,“ podotkla Beatrice Ito vážně. „Ovšem on byl relativně… čerstvý mrtvý.“

„Za mých časů…“ řekl jsem těžce, „bychom takovému člověku vystrojili pohřeb.“

„To bych ráda a o to mi jde. Ovšem k tomu nejdřív potřebuju úřední osvědčení, že teta zemřela.“

„Máte ho od lékařů?“

„Jistě,“ řekla. „Proto mi tetu nevezmou do nekrotelu.“

„Tak co vám brání v pohřbu?“

„Jsme v Alhambře, Jakube, máme tu předpisy, které jinde nejsou.“

„Jaké předpisy, sakra?“

„Potřebuju vyjádření laického pozorovatele.“

Nechápavě jsem zavrtěl hlavou. Co je zase tohle za vymoženost?

„V Alhambře nežije nikdo, kdo někdy viděl mrtvé tělo člověka. Přinejmenším žádný lékař nikdy neviděl mrtvého. A protože nemá zkušenost s kontaktem se smrtí, potřebuje expertní vyjádření někoho, kdo mrtvolu viděl.

Může to být kdokoli. Stačí vyjádření osoby, která se narodila před rokem 2150.

Vy to můžete udělat. Ověřila jsem si ledacos z vaší minulosti, Jakube. Vy jste svědčil při vyšetřování velké dekomprese v Arkádii. Vaše svědectví nikdo nezpochybní. Prokazatelně jste viděl mrtvoly. Jakmile tělo mé tety ohledáte a podepíšete laické svědectví, můžu vystrojit pohřeb.“

„Jak… jak se to mohlo stát? Jak to, že vaše teta zemřela? A neříkejte mi nic o tom, že chtěla!“

Pokrčila rameny.

„Důsledek informatické neviditelnosti. Víte přece, že naše virtuální nesmrtelnost závisí na monitoringu. No a moje teta se podle všeho odpojila a zemřela, a když na to přišli, byla v takovém stavu, že už… je zapotřebí jen vyjádření laického pozorovatele.“

„Vaše teta… její tělo… leží tam venku… v Alhambře.“

„Ovšem.“

„Já tedy mám projít profylaxí a jít do márnice a...“

„Hodně prosím.“

„Nepřichází v úvahu.“

Sepjala ruce.

„Když to neuděláte, pane Nedomý, tak podle paragrafu…“

Barman asi něco zaslechl, opřel se dlaněmi o stůl a povytáhl obočí. Díval se k nám.

„Jak to, podle paragrafu?“ zostřil jsem tón. Tohle přece není možné, letělo mi hlavou. Jel jsem do Alhambry, abych posloužil velké hvězdě iluzínu… ale ne takhle! Tak jsem si to nepředstavoval!

Pochopila, že šlápla na minu.

„Nic. Jen mi to ujelo. Jsem zoufalá.“

„To vám teda hodně ujelo, slečno Ito. Vy jste mě chtěla zmáčknout, nemám pravdu? Zkusit na mě svoje triky s paragrafy? Když to nejde po dobrém, zkusíme to po zlém, není to tak?“

Trochu jsem na ni křičel. Nespravedlivě. Ona nic zlého neprovedla. Její teta, moje krásná Monika, ležela někde v márnici v lednici a čekala na pohřeb… Kristepane, ona se vypojila z monitoringu, ta velká hvězda, tak bohatá, že si mohla dopřát luxus informatické neviditelnosti!

„Říkal jste, že jste vyrovnaný, že tohle je důsledek vysokého věku… že se neumíte naštvat! Že nikdy nezuříte!“ namítala Beatrice, jako kdyby v obchodě reklamovala špatně sešité cvičky.

„Já nikdy nezuřím,“ opáčil jsem, „leda že mě někdo nasere!“

Ano, křičel jsem a křik nepařil Monice číslo dvě, už vůbec nepatřil barmanovi, který začal špicovat uši.

Vyplul zpoza pultu.

„Něco se stalo, slečno? Toto není vměšování podle paragrafu… toho paragrafu, co je v zákonech, ale tohle je nabídka pomoci v případě nouze…“

„Odpal,“ vyjel jsem na něj. Byl jsem úplně rozhozený. Na mě by teď mohl promluvit leda Dědek Čuchák a i ten by se raději stáhl do kuchyně.

„Cože?“ nevěřil svému sluchu, bezpochyby elektronicky podpořenému.

„Odpal, nebo ti přestěhuju nos na čelo.“

„To je vyhrožování!“

„Ano, a bude následovat stěhování.“

„Jakube, tohle jste neměl dělat…“ vyhrkla Monika.

„Vy jste mi neměla vyhrožovat!“

„Vy jste vyhrožoval jemu!“

„Neměl se do mě srát.“

„Co jste to řekl?“ zařval barman.

„Běž do hajzlu,“ pomohl jsem jeho paměti.

Tak je to vždycky. Dědek Čuchák mi říká - Jakube, jen s klidem. Všechno se dá vyřídit dietní cestou. Násilnosti plodí jen další násilnosti. Pak to skončí jako vždycky.

Stručně řečeno, skončí to špatně.

Barman se podíval na Beatrici. Oba věděli, že případ je naprosto jasný. Tenhle Zemák, což jsem tedy byl já, překročil meze snad všech paragrafů, které si v Alhambře dokázali navymýšlet. Zásah policie byl víc než žádoucí, byl přímo nezbytný.

Tady na nádraží, na důležitém uzlu pneumatické dráhy, samozřejmě mají policejní stanici a kde jinde by měli policajti hlídkovat raději, než poblíž nálevny. Barman se zatvářil skoro omluvně a stiskl pod pultem umístěné tlačítko. Na policejní stanici musel vyvolat poplach, že to policajtům urvalo uši.

Ohlédl jsem se ke dveřím. Kolik jich přiběhne? Deset? Nebo rovnou sto?

Nic se nedělo. Obrátil jsem se k pultu. Barman rozčilením zrudl a horlivě mačkal tlačítko. Beatrice povytáhla obočí. Taky tomu nerozuměla. Kde ti policajti můžou být?

V hloubi lebky mi bzikl signál komlinku Dědka Čucháka.

„Jestli vyhlížíš policajty, Kubo, tak je vyhlížíš marně.“

Tak to byl celý on! Já se tolik snažil ho obelstít. Nechtěl jsem, aby věděl o mém výletu do Alhambry. Dělal jsem všechno pro to, abych ho utajil. Kdo by chtěl poslouchat Dědkovy kecy? No a on věděl všechno, pěkně se na mě napojil a měl mě jako na talíři celou tu dobu, co jsem se dohadoval s Beatricí a propracoval se do pořádné ráže.

„Co o tom víš?“

Naše komunikace byla vnitřní, nikdo ji nemohl slyšet. To je výhoda komlinku. Nevýhoda je, že soukromí nemáte žádné.

„Jenom to podstatné. Policajti tě nepřijdou sebrat kvůli vyhrožování nějakému hostinskému. Pokazili by tím velkou kauzu.“

„O čem to žvaníš?“

„Vyšetřují tě kvůli vraždě.“

„Jaké vraždě, sakra?“

„Ty dnes nemáš bystrý den a nepouštěj se do žádné kvízové hry. Chtějí ti přišít vraždu Moniky Fabianové, samozřejmě!“

Podíval jsem se na Beatrici.

„Ta holka…“

„Je detektiv, samozřejmě. Seš její první velký případ. Když tě usvědčí, dostane důstojnickou hodnost.“

Během komlinkového dialogu se netvářím moc chytře.

„Je vám něco?“ zeptala se Beatrice.

„Cože? Ne. Ano.“

„Nerozumím vám.“

„Tomu se nedivím.“

„Vrátím se do Arkádie a zajdu za Mantellou. Vždyť já tu ženskou nikdy v životě neviděl,“ řekl jsem Dědkovi.

„Zkus to,“ odpověděl mi Dědek Čuchák. „Nemyslím, že se ti to podaří.“

„Co mám dělat?“

„Na tvém místě,“ odpověděl Dědek Čuchák, „bych se snažil najít tu mrtvolu. Oni ji nemají, rozumíš? Nevědí, kde Fabianová zhasla. Kdyby ji měli, hned tě seberou. Zkus ji najít dřív než oni.“

„Cože?“

Bziknutí přerušilo spojení.

„Nechcete se napít?“

„Už jsem v pořádku. Jen se mi nějak zatočila hlava. Něco jste po mně chtěla. Je to neobvyklé přání, to jistě uznáte.“

„Jsem v neobvyklé situaci.“

„Chci vám pomoct. Je mi to nepříjemné, ale chápu, že je to nutné. Vezmu tu roli laického pozorovatele. Zaveďte mě k zesnulé a já vám potvrdím, že je to pravá a nefalšovaná mrtvola.“

Beatrice zamrkala. Tak rychlý zvrat nečekala.

„Dobře, dobře. To jsem moc ráda. Už jsem se bála, že se pomoci nedočkám.“

Zaťukal jsem si na skalní kost, to je ta za uchem. Tam někde je implantovaný komlink. Dědek Čuchák dokáže analyzovat lidskou řeč a bezpečně pozná, kdy člověk lže. V tomhle případě jsem to poznal taky, jenom bych byl rád, kdyby mi Dědek moje podezření potvrdil.

„Výborně. Půjdeme? Kde ta chuděra je?“

Beatrice se rozhlédla. To byla hodně zvláštní reakce. Copak má mrtvou Fabianovou schovanou v koutě za ledničkou?

Mrtvoly jsem se nedočkal, za ledničkou byl leda smeták. Za pultem nervózně poskakoval barman. Pořád se ještě nevzpamatoval z nepříjemného poznání, že ho policajti nechali ve štychu. Tvář mu roztála do úsměvu.

Do místnosti vešel ten chlápek v dlouhém kabátě, kterého jsem si všiml venku na peronu.

„Pane! Vy jste jistě stál venku a všechno slyšel.“

Muž se na mě podíval.

„Podle toho, jak vypadáte, jste Zemák.“

„Narodil jsem se na Zemi,“ připustil jsem. „To je dobře nebo špatně?“

„Zemák nezemák, vy musíte svědčit!“ povykoval barman.

Chlapík si ho nevšímal. Sáhl pod kabát a vytáhl na mne samopal, pozdrav ze Země, dokonce ze staré vlasti: česká zbrojovka, vzor pětačtyřicet. Elektrochemický pohon, starodávná věcička, ve věku psychoparalyzujících zbraní silně překonaná, ovšem za jistých okolností velmi účinná. Nepodceňuju historické zbraně, a není to proto, že jsem starožitník. Konec konců, náš krámek jsme s Dědkem Čuchákem několikrát úspěšně ubránili závalovou hákovnicí čtrnáct padesátkou z minulého století. Jak propašovali takový pumomet na Lunu? Ta ráže by vám prostřelila do těla díru, že by skrz prolezl kocour.

„Beru vás do zajetí ve jménu Armády za osvobození Luny! Když budete postupovat podle mých pokynů, nic se vám nestane! A hlavně…“

Chtěl rychle něco říct, a jak byl nervózní, správná slova mu nenaskakovala.

Já věděl, co se má říkat v případě teroristického přepadu. Zažil jsem jich už několik, ve Zvezgorodku v osmnáctém, ve čtyřicátých letech to bylo na denním pořádku, to bylo přepadů nepočítaně. Ano, taky jsem měl dost zkušeností, abych mohl zafungovat jako poradce.

„Hlavně nebuďte nervózní!“ napověděl jsem mu a koukal na tu hákovnici. Jestlipak byla nabitá? Hlavně aby toho troubu nenapadlo lechtat spoušť.

„Ano, nebuďte nervózní! Jdeme!“

A já se nechal odvádět z nádražní knajpy k vlaku, který právě přijížděl na peron.

7.

Tak tedy teroristický přepad. Copak asi ještě v tom nudném místě zvaném Alhambra zažiju?

Ohlédl jsem se po Beatrici. Cupitala za námi.

„Zmizte. Ztraťte se odsud. Je to magor. Neumí tu bouchačku pořádně držet. Může se stát cokoli.“

„Mám odpovědnost,“ brebentila ta holčina. „Dostala jsem vás do té situace…“

„Do ní jsem se dostal sám, protože jsem se narodil na Zemi. Vypadněte odsud!“

Peron se kolem nás vylidňoval. Nohy na ramena bral každý, kdo si bouchačky všiml, a pokud si nevšiml bouchačky, vyplašily ho hloučky prchajících. Zmateným davem si razila cestu korpulentní dáma, podle vzrůstu také rodilá Zemačka.

„Jede to na Alhambru, pane?“ oslovila mne.

„To se zeptejte toho pána se samopalem,“ ukázal jsem bradou na mladistvého bojovníka Armády za osvobození Luny. „Ten to tu šéfuje.“

„Raději utečte, paní,“ šeptala jí Beatrice.

„Čekám tu na spojení jako pitomá,“ hulákala ta žena.

Měla silný hlas, vycvičený dlouhodobým vydáváním rozkazů. Vlasy měla střižené nakrátko, možná proto, aby si mohla nasadit tankistickou přilbu. Na Měsíci není mnoho tanků z dvacátého století, nicméně ta přilba by jí velmi slušela. Přinejmenším by dobře pásla ke kazajce ze šedivé tkaniny zvané kopřivák. Kalhoty měla plátěné, blankytně modré s červenými lampasy.

„Koukejte zmizet!“ volal na ni přeskakujícím hlasem bojovník za svobodu Luny.

„Chovej se slušně k dámě, nebo dostaneš facku. Jak se jmenuješ, mladíku?“

„Černý Teror,“ odpověděl bezmyšlenkovitě a hned dodal: „Co je vám do toho? Zmizte odsud!“

„Nejste vy pan Nedomý?“ oslovila mě ta žena. „Myslím, že máte starožitnický krámek v Arkádii. Máte ještě toho obludu společníka?“

Tím myslela Dědka Čucháka, kyborga se vzhledem, přiznejme to, poněkud nevábným.

Teror už zacouval k otevřeným dveřím pneumatické kapsle. Peron byl prázdný. Kde jenom může být ta policie? Dědek tvrdil, že je celá ta historka s Beatricí jen součást policajtské hry. Ta ovšem měla teď poněkud monumentální rozměry. Možná mě vyšetřují kvůli údajné vraždě. Jenže teď je ochromený celý dopravní uzel.

„Jmenuju se Gabrielová. Tereza Gabrielová,“ pokračovala adeptka pro tankistickou přilbu.

Beatrice začala najednou ječet, rozběhla se a vrazila do mne ramenem. Byl jsem právě obrácený ke Gabrielové a pátral v paměti, zda jsem ji někdy potkal nebo ne. Určitě byla ze Země a takových lidí nebylo po lunárních habitatech moc. Úder ramenem moje přemýšlení přerušil. Ztratil jsem rovnováhu, málem jsem upadl, Teror mě zachytil a vtáhl do pneumatické kapsle.

„Neopustím vás, Jakube!“ zvolala Beatrice.

Vecpala se za mnou a to už se zavíraly dveře.

V poslední chvíli se do mezery vnořily silné ruce Terezy Gabrielové.

„Tak to zase pr,“ zahulákala. „Tohle vypadá na zpoždění na pár hodin a já tu nebudu tvrdnout,“ vecpala se dovnitř. Dveře sykly a zapadly. Vlak se rozjel.

„Tohle je ale teroristický přepad,“ řekl jsem jí. „Tady pan Teror mě vzal jako rukojmí. Nevím, jaké má cíle…“

„Osvobození Luny!“

„Od koho?“

„Od parazitní vrstvy egoistických exploatérů!“ zaječel.

„Nejspíš někam pošle nějaké požadavky. Usekne mi prst a přibalí ho jako přívažek.“

„Nikdy si neodpustím, že jsem vás do toho dostala, Jakube,“ kála se Beatrice.

„To už je úděl nerozvážných děvčat, slečno…“

„Jmenuje se Beatrice.“

„No ovšem, to se dalo čekat,“ přikývla souhlasně Tereza Gabrielová. „Mimochodem, to asi víte, že jste podobná Monice Fabianové? To je moje oblíbená herečka, víte, Jakube?“

„Taky jsem byl její fanoušek.“

„Ona slečna Beatrice bude nejspíš její klon, je to tak?“

Pneumatický vlak tiše plynul tunelem vyvrtaným v měsíčním anortozitu. Náhle sebou trhl a zastavil se.

„Hovoří k vám policie lunárního habitatu Alhambra. Za účelem mimořádné situace je policie oprávněna podle paragrafu 15 pozastavit platnost integračních paragrafů, zejména pak paragraf 14 a 68. Vyzývám k zachování klidu. Setrvejte na místě a vyčkejte dalších pokynů. Podle paragrafu 15 nenese policie žádnou odpovědnost za eventuální újmu na vaší integritě a okolnosti nastalé situace vylučují stížnostní nároky vymezené paragrafem 8.“

„Bude ten idiot žvanit ještě dlouho?“ zajímala se Tereza Gabrielová. „Kdy pojedeme dál, pane Teror?“

„Policejní soldateska nás omezila ve svobodném právu cestování pneumatickým vlakem. Je to jasný výraz opresivních snah vládnoucích elit.“

„Měla jste zůstat venku,“ řekl jsem jí přátelsky. Sedl jsem si na lavici a vybídl ji, aby usedla proti mně. „Tohle vypadá na dlouho.“

„Nikdy si to nepřestanu vyčítat,“ hořekovala Beatrice.

„Každý akt zvůle navyšuje míru lidového hněvu, který nakonec vykořisťovatelskou vrstvu smete.“

„Setrvejte na místě a vyčkejte příchodu policejních sil. Odložte zbraně. Jste pod dohledem podle paragrafu 14...“

„Jak to?“ zaječel Teror. „Paragraf 14 je pozastavený.“

„Pozastavený jen v rozmezí stanoveném paragrafem 15,“ odpověděl reproduktor. Měli tu odposlech a bezpochyby i kamery.

„Uplatním svoje nároky podle paragrafu 89!“

„Ten je pozastavený, pane Teror. Copak jste neslyšel pana policejního hlásného?“

„Pak ale nemají právo na optovizuální dohled.“

„Ale ano.“

„Jak to?“

„Protože jsou to policajti.“

Uslyšeli jsme syčení.

„Řekla bych,“ ozvala se Tereza Gabrielová, „že nám sem pustili plyn. To oni dělají, víte? Tohle je sedmý teroristický incident, který jsem zažila. Ve třech případech užili plyn. To je docela příjemné. Člověk usne a probudí se v nemocnici a dává interview do iluzinového zpravodajství. Horší jsou akustické bomby. Ty vám rvou hlavu na kusy. Zevnitř.“

„Nevzdáme se!“ zaječel Teror.

„Vy snad ne, my ano,“ opravil jsem ho.

Přiskočil ke dveřím a pažbou zbraně rozbil ochranné sklo skřínky chránící páku manuálního ovládání. Otočil červenou rukojetí a dveře se otevřely.

„Šťastnou cestu. Ono je jedno, kterým směrem se vydáte. Policajti čekají na obou koncích roury. My si tady zatím schrupnem.“

„Mám slabé srdce,“ zabrebentila Beatrice. „Jdu s vámi, Terore.

„Vy taky jdete,“ ukázal na mne Černý Teror hlavní své zbraně pětačtyřicítky elektrosamopalu z mé rodné české země. Patřil k těm blouznivcům, kteří věří v magický účinek namířené hlavně.

„Nespěchám. Já si počkám.“

„Zabiju ji!“ přiložil Teror ústí zbraně Beatrici k hlavě.

„Jen si račte posloužit. Střelte ji do hlavy. Nevím, jestli jste to někdy dělal. Mně to problém nedělá, dokonce jsem vedený jako laický pozorovatel. To proto, že jsem měl už mockrát to nepotěšení vidět opravdovou nefalšovanou neiluzínovou mrtvolu. Vy teď jste na dobré cestě jednu takovou vyrobit. Až stisknete spoušť, z hlavně vyletí náboj rychlostí kolem čtyř set metrů za vteřinu. Říká se tomu úsťová rychlost. Dá se předpokládat, že náboj z tak krátké vzdálenosti utrhne slečně Beatrici půlku hlavy. Hlava je plná všeho možného a je v ní nemálo krve. Ta se rozletí a v naší gravitaci vytvoří kužel, který zasáhne i objekty patnáct metrů vzdálené. V záři lumiforů to bude velmi působivé a ty kapky vytvoří potůčky, které…“

„Nechte toho! Jak můžete být tak hrubý?“

„Tahle děvčátka jsou dnes hodně citlivá,“ poznamenala Tereza Gabrielová. „Víte co? Já vás doprovodím, slečno. Vy tu počkejte na policajty. Pan Teror s tou ukňouranou holkou jsou přece jenom zábavnější společnost.“

Vystoupila ven.

„Tohle od vás není fér,“ vyčetl jsem jí. „Přece vám musí být jasné, že vás samotnou nenechám.“

„Samotnou? Mám dva skvělé společníky.“

Začalo mi to všechno být hodně divné. Dívčí klon, připitomělý terorista a zemácká bába uprostřed tunelu. Někde v pozadí rozložená mrtvola Moniky Fabianové, čekatelky na důstojný pohřeb, podmíněný svědectvím laického pozorovatele. Je to ale ironie, že je Gabrielová její fanynka.

Poklepal jsem si na skalní kost. Potřeboval bych pomoc Dědka Čucháka víc než kdy jindy.

„No jo, no jo,“ zabručel jsem a vystoupil z vagonu.

Stěny tunelu byly obložené lumiforovými panely. Ty reagovaly na lidskou přítomnost a rozsvítily se. Postupovali jsme podél vagonu až k těsnicím planžetám. Jeden po druhém jsme pak prolezli technologickým průlezem v planžetě. Před námi byl volný pneumatický tunel. Ohlédl jsem se.

Čelo vlaku bylo bez oken, tunel byl zašpuntovaný obrovskou zátkou s měkkými okraji.

Z dálky doléhaly hlasy. Od centra Alhambry se už jistě blížila policejní jednotka.

„To je tedy situace,“ poznamenala Gabrielová. „Nikdy mě nenapadlo, že pomažu do Alhambry pěšky.“

„Mohli jsme na policajty počkat ve vagonu a prospat se v tom rajském plynu.“ křikl jsem na Terora.

Jenom škubl rameny. Beatrice se mu držela za zády.

„Pěkný pár. Sluší jim to.“

„Možná, že se vezmou a vychovají pár terorisčat. Patronu místo dudlíku, granát jako chrastítko.“

Ani tentokrát Teror nereagoval.

Ukázalo se, že jsem ho přece jenom trochu podcenil. No ovšem, v tunelu jsou technologické odbočky a únikové chodby. Jsou kryté vzduchotěsnými dveřmi. Před jedněmi takovými se Teror zastavil. Vytáhl z kapsy pouzdro a z něho vyňal dvě karty. Jednu si nechal a druhou podal Beatrici. Beze slova se pak postavili každý k jedné straně průchodu a vložili karty do slotu. Průchod se otevřel.

Dýchl na nás pach nevětraného prostoru.

Teror s Beatricí vešli dovnitř. Podíval jsem se na Gabrielovou.

„Co je zábavnější? Výslech na policii, nebo procházka s těmi dvěma pitomci?“ zeptala se.

Zatracená ženská, ta dovedla udeřit na citlivou strunku. Kolikrát mi Dědek říkal nestrkej do všeho ten svůj nos. Dej si pokoj. Zůstaň v klidu.

To už mi bylo jasné, co jsou ti dva zač. Teror hodně hloupě hrál teroristu a Beatrice mu ještě trapněji sekundovala v roli vyděšené naivky. Oba to byli policajti, detektivové z Alhambry. Doma v Arkádii jsem mnohokrát přišel do styku s policií a její šéf Luigi Mantella byl můj dlouholetý kamarád. Stál jsem někdy na té správné straně zákona, jindy mě okolnosti dostrkaly za hranu. Znal jsem to prostředí a s policajty jsem vycházel, abych to řekl kulantně, konstruktivně.

Tihle byli zelení utřinosové klopýtající ve vypůjčených kostýmech a breptali naučenou roli. Jestli má Dědek pravdu, mají za úkol mě navézt do vraždy Moniky Fabianové. Jakou roli v tom hraje Tereza Gabrielová? Je to taky policejní statista?

Spoléhal jsem se na vlastní tykadla a vlastní instinkty. Odhadl jsem ji na dobrosrdečnou babu, která se potlouká po lunárních habitatech a vede příjemný a hlavně nezávislý život. Pokud se mýlím, lítám po uši v maléru. Tím hůř, že Dědek Čuchák hlídá náš krám v Arkádii a nemám s ním žádné spojení.

Rozhlédl jsem se.

To, co jsem uviděl, mi připomnělo první léta strávená na Luně. Tedy, ne úplně ta první, v pětačtyřicátém. To jsem rubal ve službách Českopolské těžební, stříhal metr a těšil se, kdy mi skončí kontrakt a vrátím se nahoru na Zemi. Pak se to všechno semlelo a já na Luně zůstal a zase jsem rubal, v té první fázi osídlení, kdy dnešní velkolepé habitaty nebyly nic jiného než spleť krtčích nor, tu a tam vyhloubených, aby se v tom dalo žít a vešla se tam nějaká ta technologie. Interiéry byly, abych tak řekl, hodně technické. V našem starožitnickém krámku jsme prodávali originál přechodové dveře a vzduchové ventily a klimatizační klapky, vyráběla nám je parta šikovných Číňanů, kteří dokázali zpracovat eternalový plast tak, že byste ho nerozeznali od starého solidního kompozitu. Taky nouzová světla na stropě byla originál. Za dobu kolonizace Luny jich navyráběli miliony a nebyly tedy moc vzácné, na skladě jsme měli původní kusy, žádné kopie. Ovšem tyhle byly v naprosto bezvadném stavu.

V tomhle smyslu jsem se ocitl v ráji. Tohle byl čistokrevný originál z osmdesátých let minulého století. Přímo před námi bylo trojcestí, tedy uzel tří hermetizovatelných vstupů. Tohle kdyby se šikovně vyřízlo, mohlo by sloužit jako úžasný artefakt ve vstupní hale pětihvězdičkového hotelu. Nad vchody byly naprosto původní bloky signálních světel. Pár takových věciček máme na skladě, samozřejmě jsou to kopie. Tyhle byly originální originály ze všech nejoriginálnější, jaké si lze představit.

„Jdeme,“ houkl Teror a mávl tou svou bouchačkou.

„Nechtěl byste to schovat, pane Teror? Marně pátrám po důvodu, proč byste tu měl střílet nové tunely, těch starých je tu dost. Je to opravdu nebezpečná věc, řekli vám to?“

„Nechte si ty řeči a koukejte postupovat.“ Trochu mu zadrhl jazyk a všiml jsem si, že zbraň drží dál od těla.

„Božínku, co budeme dělat? Jsme tu ztracení!“ zakňourala Beatrice.

„Něco takového jsme měli doma, když jsem byla malá holka,“ řekla vesele Gabrielová. „Pak to vybagrovali a místo toho udělali ty obrovské haluzny. Škoda, byly to bezva prolejzačky.“

Já k těm rourám měl trochu jiný vztah. Jako kluk jsem si v nich nehrál, já je pomáhal budovat a na tom nic zábavného nebylo. V podloží velkých habitatů už podobná bludiště nebyla, místo nich vznikly haluzny, jak tomu říká Gabrielová, tedy velkokapacitní prostory pro nejrůznější účely. Tahle změť trubek a chodeb zřejmě měla sloužit jako únikový prostor pro pneumatickou dráhu. Ty roury někam vedly. Je vcelku jedno, kterým směrem půjdeme, dřív nebo později narazíme na nějakou tu novodobou haluznu.

Tak jsem si to maloval. Skutečnost byla trochu jiná.

Vydali jsme se nazdařbůh do jedné větve a drželi se zásady, že na rozcestí půjdeme vždycky doleva. To pro případ, že bychom narazili na nějakou překážku a hledali cestu zpátky. K tomu taky došlo. Po nějakých třech stech metrech roura končila záslepkou. Žádné dveře, prostě kompozitový špunt a dál ani krok.

„Zkus do toho napálit bouchačkou, Terore,“ popíchl jsem toho hňupa. „Jak se vlastně jmenuješ?“

„Drž hubu, nebo ti rozšlapu pajšl.“

„Aha, takže se jmenuješ Řezníček. Nebo možná Vocásek.“

„Raději ho nedrážděte. Je to nebezpečný člověk a je ozbrojený!“ kníkala Beatrice.

Vocásek Teror byl viditelně nervózní. Vraceli jsme se podle zásady, že se budeme držet vpravo. Tím jsme měli dorazit na výchozí místo. To bychom poznali snadno podle trojcestí chodeb, a hned naproti byl novodobý průchod do tunelu pneumatické dráhy. Pamatoval jsem si, že tohle bylo jediné trojcestí, na jaké jsme během putování narazili. Při cestě zpátky to byly samé dvojáky, ale taky dvě čtyřky a dokonce jedna pětka.

„Už jsi někdy umíral hladem a žízní, Vocásku?“

„Nech si toho.“

„Já to párkrát zkusil a není to nic příjemného. Možná že tě poprosím o tu bouchačku, abych si zkrátil čekání na smrt.“

„Buďte na něho hodnější, pane Nedomý. Nesnáším pohled na brečícího chlapa.“

„Tak daleko není.“

„Je hodně blízko,“ pravila Gabrielová uznale.

„Myslím, že bychom měli jít tudy,“ ozvala se Beatrice.

Ukazovala cestu, která mohla být stejně dobrá nebo špatná jako jakákoli jiná. Vyměnil jsem si s Gabrielovou krátký pohled. Pokrčil jsem rameny.

Tak tedy pojďme tudy, proč ne.

Po dvaceti minutách jsem měl pocit, jako by Beatrice věděla, kam jít. Taky jsem si uvědomil, že v téhle části, kam nás zavedla, jsou lumifory a ne starožitné nouzáky.

Vocásek Teror teď šel jako druhý a já s Gabrielovou se držel vzadu.

Beatrice se zastavila u oválného průchodu.

„Co kdybychom zkusili tohle?“

Průchod vypadal docela obyčejně, ovšem oko starožitníkovo hned poznalo, že je novějšího data. Měl takzvané fluidní panty a ještě pár vychytávek, nebudu jimi unavovat.

V hlavě mi kmitlo varovné světélko. Tahle holka nebloudí, ona nás vede.

Zkus najít mrtvolu dřív než oni, to mi radil Dědek Čuchák před tím, než jsem s ním ztratil spojení. Chtějí ti pověsit na krk vraždu. Jaký tohle dává smysl? Kdyby za těmi dveřmi byla nebohá Monika Fabianová se zaseknutou sekerou v hlavě, asi by ti dva jelimánci detektivové, jeden jakoby Vocásek Teror partyzán a druhá nefalšovaná naivka mohli těžko svědčit před soudem, že jsem pravá a jediná vraždící bestie.

„Můžem to zkusit,“ řekl jsem.

Dveře jsem musel otevřít já, neznali trik s dvěma pákami a protitahem. To byla pojistka proti nemehlům a taky proti dětem, manipulace vyžadovala trochu šikovnosti a síly.

Poklop se zhoupl ve fluidních pantech a nám do tváří dýchl kyselý pach.

Poskočilo mi srdce.

Tohle byl pach dolu. Žádná klimatizace, žádná úprava ovzduší, žádné silice a dezinfekce, tohle byl pach, jaký jsem dýchal v prvních měsících pobytu na Luně ve službě Českopolské těžební společnosti.

„Tak jdeme?“ Beatrice se na mě dívala oříškově hnědýma očima.

Před námi se táhla dlouhá chodba vyrubaná ve skále, zpevněná klecovou výztuhou. Pod stropem viselo lumilano, šikovný vynález. Svítil a určoval směr. Tohle lano už trochu mhouralo, viselo tu hodně, hodně dlouho.

Ocitli jsme se v nejstarší oblasti kolonizované Luny. Rozhlížel jsem se a snažil se rozpoznat typ výztuhy. Naše firma měla nějakého korejského dodavatele a pamatuju si, že spoje nebyly zrovna solidní a musely se kontrolovat a nahrazovat…

„Kubo?“ bziklo mi v hlavě. Ozval se Dědek Čuchák. Poklepal jsem si na kost za pravým uchem. „Slyšíme se?“

„Moc dobře, krucinál,“ odpověděl jsem mu. Vešel jsem do chodby a hned za mnou Gabrielová. Ti dva klauni se drželi vzadu.

„Poslouchej mě pozorně. Jsi v severní sekci Českopolské. Nebudu se ptát, jestli se pamatuješ.“

„To by byla blbá otázka.“

„Je vám něco?“ volala zezadu Beatrice. Mávl jsem na ni, aby byla zticha.

„Oni tě potřebují, protože se vyznáš v důlním díle. Dneska už není moc lidí, aby se dovedli pohybovat v dole.“

„To si piš!“

„Monika Fabianová je schovaná někde uvnitř dolu. V nějaké štole, v technologii, v šachtě, netuším. To musíš zjistit ty. Mám jen základní informaci od Mantelly.“

No ovšem, Mantella, arkadský šéfpolicajt, náš kamarád a ochránce, když bylo třeba. Dovedl nám prohnat triko, taky když bylo třeba. To ale patří k soužití s policajtem.

„Iluzínová hvězda tady v dole? To sem zalezla, aby se nechala zavraždit?“

„Nedává to smysl. Tak to ale říká Mantella. Policajti z Alhambry se chovají tajemně. Nahromadili kolem sebe kopce paragrafů. Nejvyšší zájem.“

„Integrita osobnosti.“

„To taky. Hledám pro tebe schéma dolu, aby ses dostal ven.“

„To je od tebe milý. Jak to, že se slyšíme?

„Leccos v tom dole funguje. I komlinkové přenosy.“

„Zvláštní. Po tak dlouhé době…“

„Copak nejsi rád?“

„Nestěžuju si. Když tak o tom přemýšlím, napadá mě… Mohla by fungovat havířská kantýna?“

„Možná ano. Proč se ptáš?“

„Všechno tu svítí… Mohla by fungovat lednička a v ní by mohlo být pivo.“

„V dole jsme měli jenom hodně slabé!“

„Pořád lepší než plynem sycená voda.“

„Co to je, proboha?“

„Sodovka. Nebudu se vyjadřovat o úrovni tvého vzdělání, narazil bych na paragraf 68.“

Gabrielová mnou zatřásla. Teror stál opodál a vyjeveně na mě zíral.

„Co je s vámi, pane Nedomý?“

„Nic,“ potřásl jsem hlavou jako pes, když vyleze z vody. „Jen jsem se zamyslel. Já tu kdysi pracoval, chápete?“

„Poznáváte to tu?“ zeptala se živě Beatrice.

„Jedna chodba jako druhá, dřív jsem se tu vyznal i poslepu, jenže to už je přes šedesát let.“

„Proveďte nás tu! Někde najdeme východ a dostaneme se do ekosystému habitatu.“

„Mám svoje požadavky,“ zahuhlal Teror.

„Já vím, osvobození Luny. To ale nejdřív musíme z díry ven, tedy do jiné díry.“

„Skvělé!“ výskla Gabrielová. „Já věděla, že je to šťastné setkání, pane Nedomý.“

Nepotkala mě náhodou. Ona tam na mě čekala, napadlo mě.

Najednou se to všechno začalo jasně rýsovat. Někde před námi leží tělo Moniky Fabianové. Kdo ji zabil a proč ji zavlekl do opuštěného dolu Českopolské společnosti? Dva klauni, Beatrice a Vocásek Teror, mají za úkol hodit mi vraždu na krk. Jakou roli v tom má Gabrielová?

Třeba jako laický pozorovatel. Tedy svědek.

Šli jsme dál. Dával jsem pozor na lumilana pověšená pod stropem. Vzpomněl jsem si, že ta načervenalá vedou na čelbu. Tam určitě žádné pivo nenajdu. A co mrtvou Fabianovou?

Ta může ležet kdekoli.

Jako laický pozorovatel potřebuju trochu piva, abych to setkání přežil.

„Zelené lano,“ ozval se Dědek Čuchák.

„Cože?“

„Kantýna. Vede k ní zelené lano. Lumilano,“ doplnil informaci. „Pokud úroveň tvého havířského vzdělání poklesla natolik, že nevíš co lumilano je.“

„Už to na něho zase jde,“ slyšel jsem za zády Beatrici. Gabrielová mi položila ruku na rameno a zatřásla mnou.

„Vzpamatujte se, pane Nedomý. Jsme na vás závislí!“

Vidina kantýny s vychlazeným pivem mi velmi posílila morálku.

„Nebojte se. Nezklamu vás,“ ujistil jsem ji.

Koutkem oka jsem si všiml, že Vocásek Teror civí na modré lumilano, uvolněné z podvěsu. Svítilo už jen velmi chabě a na jednom místě prskalo.

„Já jen, aby se tady nestalo nějaké neštěstí,“ ukázal na poškozené místo prstem. Ruku s pětačtyřicítkou měl volně spuštěnou podél těla.

Skočil jsem po něm. Ramenem jsem mu narazil do hrudi a levou rukou ho chytil za zápěstí. O půl vteřiny později jsem mu zbraň vykroutil z dlaně. Přidal jsem malý podmet a odzbrojený Teror, teď už jenom Vocásek, ležel na zemi.

Ustoupil jsem o dva kroky.

„To bychom měli,“ řekl jsem jim. „Tak jak je to s tou mrtvolou, slečno Ito?“

„Potřebujeme ji identifikovat. Vy jako laický pozorovatel…“

Gabrielová se rozklepala a také Vocáskovi se chvěly ruce. Beatrice Ito stála přede mnou jako holografická manekýna ve výkladní skříni.

Sáhl jsem po modrém lumilanu a škubl jím. Přetrhlo se v místě, kde jiskřilo, ovšem svítilo dál, jak se na důlní lumilano sluší. Švihl jsem jím jako bičem a zasáhl koncem její ruku. Neškubla sebou, přinejmenším sebou neškubla hned. Až po půl vteřině trhla rukou a křikla:

„Co to děláte?“

„Ona je android, obyčejný andráš. Slyšel jsem, že v Alhambře se už taky houfují skupiny Nové hranice, kterým androidi leží v žaludku.“

„Přeskočilo vám, pane Nedomý?“ zaječela Gabrielová. „Chováte se jako blázen. Co jste to provedl tady slečně? A co to plácáte o mrtvolách?“

„Bude vás zajímat, že jde o mrtvou Moniku Fabianovou.“

„Cože? Jak to… Monika? Vždyť přece…“

„Je to tak. Bohužel ta báječná umělkyně už není.“

Gabrielová se obrátila na Beatrici. Ta přikývla.

„Pan Nedomý si nevymýšlí.“

„Ale…“ vrtěla Gabrielová hlavou plna zmatku, „vždyť ona je aktivní, ona přece…“

Podívala se na ty dva, jako by nevěděla, jestli má před nimi mluvit.

„Máte pravdu, paní Gabrielová,“ řekla jí Beatrice. „Jsem detektiv a pan Teror je můj kolega. Jmenuje se Knatishan, ne Vocásek,“ pravila ke mně s jemnou výčitkou. „Paní Monika Fabianová, bohužel, kolem sebe shromáždila skupinu…“

„… Zvěstovatelů,“ doplnila ji Gabrielová. „To já vím, skupinu Zvěstovatelů! Proto ji hledám, chci se k Zvěstovatelům připojit. Řekli mi, že byste mě mohl, pane Nedomý…“

„K Fabianové přivést?“

Horlivě kývala krátce ostříhanou hlavou.

„Ano, ano, chci k nim patřit.“

Někdo jí řekl, že jedu do Alhambry a čekala na mě na peronu přestupní stanice. Mohla ten tip dostat jen z jedné strany, od policie.

„Co zvěstují ti Zvěstovatelé?“

„Život, jak má být…“ vydechla zasněně Gabrielová.

„Važte slova, občanko,“ napomenula ji Beatrice. „Sama skutková podstata organizování skupiny mimo soulad se správním řádem zavdává skutkovou podstatu společenského zločinu podle paragrafu 8. Činnost skupiny navíc směřuje proti ustavením celého bloku paragrafů, počínaje paragrafem 13, 17, 89 a zejména 105.“

„Kolik lidí s ní jde?“

„Přes tři sta,“ řekla Beatrice.

„Nedivte se,“ doplnila ji Gabrielová. „Ten život s nimi je… zábavný.“

„Nezákonný!“

Tak proto musela zemřít, uvědomil jsem si. Zaklepal jsem si na kost za uchem.

„Slyšíš to všechno?“

„Slyším a myslím, že bys měl jít. Dřív, než ti to pivo vypijou,“ ozval se Dědek Čuchák.

„Kdo?“

Neodpověděl.

Pohlédl jsem na zelené lumilano. Mávl jsem pětačtyřicítkou.

„Jdeme!“

Pustil jsem oba policisty před sebe a držel si od nich dvacetimetrový odstup.

„Opravdu je mrtvá?“ vyzvídala Gabrielová.

„Řeknu vám, jak to je. Jsem tu jako laický pozorovatel, abych dosvědčil, že je skutečně mrtvá. Vy tu hlášku o mně máte od policie, že ano?“

„Mám tam kamarádku,“ připustila.

„Asi chtějí mít dva laické pozorovatele. Vy jste už taky někdy viděla mrtvé lidské tělo?“

„Bohužel ano.“

„Tím to bude. Chtějí to mít potvrzené ze dvou stran.“

Ti dva zvolnili.

„Co se děje?“ křikl jsem na ně.

„Slyším hlasy.“

Podíval jsem se na strop. Ano, jdeme dobře, lumilano svítilo dokonce velmi silně. Zaslechl jsem také nějaké lidi.

„Stoupněte si obličejem ke stěně,“ poručil jsem těm dvěma. „Hodně se rozkročte. Víc, ještě víc!“ Opatrně jsem je pak obešel s Gabrielovou po boku. Obrátil jsem se k ní. „Zřejmě nás předešla policejní skupina. Nechcete tu zůstat? Nemusí to být příjemný pohled.“

„Mě nic nezaskočí,“ odpověděla.

Šli jsme dál. Ohlížel jsem se po našich policejních průvodcích. Staral jsem se, aby drželi ten dvacetimetrový odstup.

Hlasy sílily. Zarazil jsem se. Tohle přece…

Po chvilce jsem už nepochyboval, že slyším typický hluk hospody. Cinkání, křik, smích, volání. Že by ožila havířská hospoda a zbyla tu nějaká havířská parta?

Šel jsem dál a přiznám, že jsem poněkud ztratil ostražitost.

Vešel jsem do klasicky zařízeného baru, jakých je v Arkádii nepočítaně. Tohle nebyla žádná strohá havířská kantýna, kde čepují řídké pivo. Tohle byl bar se vším všudy, s muzikou, hulením, chlastem, s kójemi, do kterých nebylo vidět, když někdo zatáhl sametové záclonky barvy bordó, na pódiu atletická trojice předváděla živý sex. Prvotřídní klasa, klobouk dolů.

Ohlédl jsem se, co tomu říká Gabrielová. Nebyla tu. Vrátil jsem se ke vchodu a vidím, že ji drží policejním chvatem Teror Vocásek, tedy pardon, policejní důstojník Knatishan, vzadu v chodbě. Volným krokem ke mně přichází Beatrice. Usmívá se.

„Copak to tu máme?“ ozval se za mnou příjemný ženský hlas. Byl mi povědomý. Otočil jsem se. Zvolna ke mně plula Monika Fabianová v plné kráse. „Že bychom měli nové hosty?“

Gestem zjednala klid, jen ti tři na pódiu pokračovali v práci.

Všimla si Beatrice.

„Podívejme se, to je krásně provedený klon. Velmi mě těší, slečno, když někdo dokáže svoje fanouškovství dotáhnout k takové dokonalosti. Ta podoba je skvělá.“

Byly tu dvě Moniky Fabianové. Teď jsem mohl rozeznat ten rozdíl. Skutečná Monika byla živočišná, okouzlující, přitažlivá až zničující. Ta druhá byla syntetická.

Byl to android, tedy hůř než klon. Byla to mechanická kopie.

Už byla od nás na pět metrů.

Vtom se mi v hlavě ozval Dědek Čuchák.

„Pozor, Kubo!“

„Já vím,“ řekl jsem nahlas, zvedl zbraň, namířil nepravé Monice na vršek hlavy a vystřelil. Hned vzápětí jsem pětačtyřicítku pustil a skočil. Androidova karbonitová hlava pukla. Zachytil jsem tělo ještě dřív, než stačilo klesnout na zem. Hrábl jsem do trosek lebky a nahmatal to, co tam muselo být, pokud jsem si to všechno spočítal dobře.

Bylo to tam. Nálož důlní trhaviny. Škubl jsem balíčkem a zpřetrhal dráty. Otočil jsem se k Monice Fabianové.

„Máte právo na mě podat trestní oznámení pro rušení úředního výkonu. Překazil jsem policejní operaci.“

„Co to má znamenat?“

„Ten hňup vzadu je policajt, jmenuje se Knatishan. Zrovna kroutí ruku jedné moc prima ženské, to je paní Tereza Gabrielová. Má vás moc ráda a je vaše fanynka a chce k vám do party. No a tohle…“ dotkl jsem se špičkou nohy ležícího androida, „je skoro živá bomba. Oni si s vámi nevěděli rady, víte? Je vás moc na to, aby vás všechny pozavírali a odsoudili a poslali někam na Ultimus. Tak se rozhodli vás zabít. Někdo ale musel posloužit jako vrah, kterého pak budou všichni odsuzovat. To jsem měl být já a paní Gabrielová měla fungovat jako svědek. Jako laický pozorovatel.“

Tak to tedy bylo s tím mým laickým pozorovatelstvím.

Málokdy ty moje patálie končí tak dobře jako tahle. Dali mi pivo a neoháněli se při tom žádným paragrafem. Pak jsme společně řešili, co dál. Když jsem jim řekl, že ty chodby vedou i směrem do Arkádie a že by neměl být problém se napojit na arkadské podzemí a že bych možná mohl zařídit, že by ten jejich brloh mohl dostat arkadskou hospodskou licenci, usoudili, že nejsem tak hloupý, jak vypadám. Agent Knatishan změnil povolání a stal se výpomocným barmanem. Paní Tereza Gabrielová mě ujistila, že nikdy v životě nebyla tak šťastná a Monika Fabianová mě ujistila, že je mi opravdu hodně vděčná.

Usmyslela si, že mi to i dokáže, ale o tom se nebudu šířit, protože by se to mohlo donést k mé sladké Su.

Julie Nováková

Z tak složitých začátků

Vypotácela jsem se z polstrované kapsle, která mě chránila během Wittenova skoku, a marně jsem se pokoušela překonat nevolnost z cesty. Byla jsem vděčná, že přechodová komora byla prázdná a nikdo mě neviděl v tak nedůstojné chvíli.

První člen posádky čekal až v navazující chodbě. Vřele se usmál a natáhl ke mně ruku. „Zdravím. Jsem Magnus – Magnus Ulsen. Vy musíte být Irena Bělovová. Vítejte na Ariadné.“

„Ráda vás poznávám, doktore Ulsene,“ rozhodla jsem se zůstat u příjmení.

Nezdálo se, že by ho to popudilo. „Jakou jste měla cestu? Dala byste si něco k snědku, nebo si teď spíš odpočinete?“

„Jsem v pořádku, děkuji za optání. Ráda bych se pustila do práce nejdříve, co to půjde.“ Zatracená práce, dodala jsem v duchu. Je to spíš za trest.

Říkala jsem si, jestli bych na tom dnes nebyla lépe, kdybych před časem přehodnotila svůj postoj k pomyslné speleologii týkající se jistých tělesných otvorů. No, pozdě s tím začínat teď.

Ulsen přikývl. Jeho úsměv ani jednou nezakolísal. „Jistěže. Co kdybych vám představil zbytek posádky, prošli bychom dostupná data a pak zkalibrovali vašeho drona?“

„Těžko to můžeme udělat v jiném pořadí.“

Tentokrát široký úsměv na okamžik pohasl.

***

Nenáviděla jsem svůj úkol od chvíle, kdy mi byl přidělený. Za prvé byl politicky motivovaný, za druhé nesmyslný. Nebyl jen obtížný. Z mého pohledu se natolik blížil nemožnému, že se za takový dal považovat – což znamenalo, že moje práce tady byla naprosto k ničemu.

Právě jsem se vracela k těmhle veselým myšlenkám, když mě Ulsen zavedl do hlavní řídicí místnosti. Uvnitř byli zbývající dva členové posádky, malý podsaditý muž a vysoká snědá žena. „Doktorko Bělovová, seznamte se s mými kolegy, An-Bai Čenem a Zorjou Kovalenkovou.“

Vyměnili jsme si pár zdvořilostních frází. Nezdálo se, že by tihle dva sdíleli Ulsenovu schopnost tvářit se přátelsky. Čen vypadal přinejmenším lhostejný a Kovalenková si mě podezřívavě prohlížela.

„Zorjo, ukážeš doktorce Bělovové naše vybavení?“

„Jistě,“ přikývla bez známek nadšení a ukázala na hlavní displej. „Odsud můžete ovládat všechny sondy v soustavě. Ale mimo planetu jich máme jen pár.“

„Vím. A všechny sondy pocházejí z jiné orbitální stanice, že?“

„Ano. Žádná nikdy nebyla na palubě Ariadné a poškozené opravujeme jen pomocí telemetrie. Nikdy nepřišly do kontaktu s žádným pozemským životem.“

Pokývala jsem hlavou. „Riziko kontaminace by bylo nepřijatelně vysoké.“

Objasnila mi různé stupně ovládání a kontroly dat, zatímco Čen a Ulsen pracovali u svých terminálů. Měla jsem za to, že byli prostě dobře trénovaní mechanici ověšení tituly. Starali se, aby vše fungovalo, jak má, ale sami nedělali vlastní vědecký výzkum. To bylo na stovkách nebo tisících jiných, kteří přijímali data z Ariadné, posílaná pomocí pravidelných Wittenových sond. Ne že by sama posádka nebyla důležitá. Ale jejich práce vědecké vody nerozvíří. Asi jako moje.

Ulsen znovu povstal a široce se zašklebil. „Chtěla byste se teď podívat na náš zázrak?“

„Ano.“ Jeho výraz jsem neopětovala.

Dovedl mě k největšímu z mála průzorů na palubě a rádoby slavnostně mávl rukou směrem ven. „Toto je JN15W591. Říkáme jí prostě Jane.“

Při pohledu na planetu jsem musela připustit, že je obdivuhodná. Pod námi ležel úžasný nový svět k popsání, mozaika modré, zelené a hnědé na povrchu daleko větším než Země, s majestátními řekami, oblastmi připomínajícími odsud pozemské savany – skutečná „druhá Země“ na světě blízce obíhajícím bílého trpaslíka. Ne tak blízce, aby planeta stačila získat vázanou rotaci, ale i tak si vždy jedna polokoule užívala pohled na blízkou zářící kouli na obloze po několik pozemských dní.

Zhluboka jsem se nadechla. „Děkuji, doktore Ulsene. S dovolením teď zamířím do své kajuty, už jsem po cestě unavená. Můžeme kalibrovat drona ráno?“

„Samozřejmě.“

Navzdory únavě jsem nemohla usnout. A to mě od zítřka čekaly týdny vyčerpávající telemetrie a zpracovávání nekonečných dat. Měla jsem vztek. Možná to opravdu byl trest za to, jak jsem pár pohlavárů rozčílila svým upřímným názorem na jejich plány nového ekosystému stanice, který jsem měla mít na starosti. Mohla jsem se prostě zařídit podle nich, zdvořile se usmívat… ale tak dobrá herečka nejsem. Měla bych se pokusit vytěžit z téhle mizérie co nejvíc. Studium biosféry Jane by ostatně mohlo být inspirativní pro mé designy.

Pořád jsem se ale cítila dost naštvaná.

***

O čtyři týdny, bezpočet přívalů vzteku a dva Wittenovy skoky dříve jsem na to téma vedla vášnivou diskusi se svým nadřízeným.

„Proč zrovna já?“ zopakovala jsem hlasitěji.

„Protože jste odborník,“ odvětil Peter Wolfe. Zdál se už naší debatou unavený a ohlížel se po jakémkoli důvodu se omluvit a zmizet. „Sama jste tvrdila, že jste nejlepší ekosystémový inženýr.“

„To je pravda.“ I moje netrpělivost narůstala. „Ale na tohle nepotřebujete ekosystémového inženýra. Je to naprosto mimo můj obor.“

„Rada si myslela něco jiného.“

Rada je plná… no, politiků, pomyslela jsem si. Nějaký pud sebezáchovy mi ale ještě zbýval, a tak jsem místo toho řekla: „Rada zřejmě neměla zcela přesné informace, na nichž svůj názor založila. Potřebujete tým geochemiků a exobiologů, ne inženýra.“

Wolfe se zamračil. „Odlétáte za tři dny. Měla byste si začít balit.“

„Počkejte – myslím to vážně. Chápu, rada hledala jednoho nezávislého experta na zhodnocení situace přímo na místě, zatímco jiné týmy analyzují data odsud. Ale nechte mě jen shrnout mou misi: mám za úkol určit, jestli byla planeta terraformována a uměle oseta životem. To nejsem schopná rozhodnout. Pokud odpověď není zřejmá stovkám vědců, kteří ji studují už po celé měsíce, nevnesu do té otázky nic nového. Teoreticky by mělo být poměrně snadné určit, jestli na planetě došlo k terraformaci, alespoň v době, kterou jsme schopni studovat sondami do horniny či ledu. Skutečnost, že to zatím nikdo s jistotou nezjistil, naznačuje, že toho nebudu schopná ani já.“

Rychle jsem pokračovala, než se stačil nadechnout k námitce: „Co jiného tedy mám dělat? Pokud očekáváte, že se podívám na místní život a řeknu vám, jestli ho vytvořila nebo nevytvořila nějaká mimozemská civilizace, asi vás zklamu. Je nemožné nadesignovat celou planetární biosféru. Zatraceně, dost těžké už je designovat habitat vesmírné stanice s formami života, které dávno známe! Biosféra nemůže být prostě vytvořena z ničeho. Je v tom příliš mnoho náhodných vlivů.

Kdyby tam život byl jen dovezen a pak se vyvíjel bez vnějších zásahů, mohli bychom si povšimnout náhlého objevení pokročilých forem života ve fosilním záznamu nebo zjistit, jestli má život na JN15W591 stejné kořeny jako někde jinde. Ale pokud víme, je jedinečný a fosilie nám o něm mnoho zatím neřekly. Není potřeba mě tam posílat, protože nebudu schopná nic říct s určitostí. Pořád ještě můžete zajít za radou a vysvětlit jim to.“

Wolfe se na mě zamyšleně zadíval. Pocítila jsem záchvěv naděje, že jsem ho přesvědčila.

„Šťastnou cestu,“ popřál mi s drobným úsměvem a odešel.

***

Když jsem poprvé otevřela oči na povrchu Jane, byl to podivně surreálný pocit, jako bych se nacházela ve snu. Vlastně to bylo docela trefné. Ležela jsem v nádrži s podpůrným gelem na palubě Ariadné, vyživována hadičkami a napojená na počítač, přes nějž jsem ovládala tělo drona. Zkusila jsem si pár pohybů a s každým okamžikem mi má přítomnost na planetě připadala skutečnější. Koktejl modulátorů pumpovaný do mozku mi pomohl uvěřit, že toto je mé tělo, a překonat nepatrné zpoždění v jeho odezvách. Až tu skončím, hlava mě z toho bude bolet ještě celé dny.

Stála jsem uprostřed rozlehlé travnaté pláně, nebo spíš pláně pokryté čímsi vzdáleně připomínajícím trávu. Kolem jsem viděla zvířata – pár drobných insektoidů a stádo tak dvou tuctů mastodontů v dálce. Kdopak asi přišel s jejich jmény? Spíš nějaký úředník než vědec.

Byla jsem tu. Osamělá postava na JN15W591, světě, který hrozil způsobit pád vlády. Byla to samozřejmě jen záminka. Přišla ale v zatraceně příhodnou chvíli. Stála jsem na povrchu politické bouře. A světa, který by neměl existovat. Chthoniánská planeta – oharek zbylý z plynného obra poté, co se jeho hvězda změnila v rudého obra a postupně mu odfoukla atmosféru. Teď už ovšem byla bílým trpaslíkem a ožehnuté planetární jádro skrz zbytky odhozené obálky hvězdy domigrovalo až do nové obyvatelné zóny. Od té doby uplynula pouhá miliarda let – a tady jsem stála na světě hemžícím se složitým životem.

Nepravděpodobné, jistě, ale nemožné? Jak to mám vědět? Jak můžeme říci, že se zdejší život nemohl vyvíjet mnohem rychleji než ten pozemský? Pořád máme zoufale málo dat.

V okraji zorného pole se mi objevilo okénko zprávy. Otevřela jsem ji.

Jak to jde, doktorko Bělovová? Mohu vám nějak pomoci? Magnus

Připadalo mi, že jsem potlačila povzdech, ačkoli mé nové robotické tělo samozřejmě něčeho takového nebylo schopné. Ulsen byl nepochybně zvědavý – a možná i ustaraný nebo si připadal v ohrožení, podle jeho názorů na JN15W591 a na politiku. Tam totiž diskuse o tomto úžasném světě vždycky skončí.

Od objevu Wittenových skoků před stoletím tam skončila řada debat: Měli bychom se šířit tak rychle, jak to půjde, nebo se snažit být nenápadní? Měli jsme dost kapacit na navštívení bezpočtu soustav a kolonizaci alespoň jedné řekněme každou dekádu. Ale měli bychom? Hypotetická otázka, jestli nás tam venku mezi hvězdami čekají nevídaná nebezpečí jako nepřátelské civilizace nebo vraždící roboti, se najednou stala až příliš naléhavou.

Mohli jsme si představit, jak slavně osídlíme Galaxii – první z prvních, ti prastaří a moudří, kteří časem pomohou svým mladším sourozencům. Nebo ti navždy jediní. Ale pokud jsme nebyli sami… pokud byla naše Galaxie temným lesem, kde se každý bojí zašustit spadaným listím…

Zatím jsme znali jen něco přes deset planet hostících život, většinou pouze mikrobiální a celkově s ničím inteligentnějším než hloupější potkan. Nenašli jsme ani žádné pozůstatky po civilizacích. Kariéru v exoarcheologii bych vám nedoporučila, alespoň pokud není vaší vysněnou pracovní náplní sedět celou dobu v kanceláři a psát senzačně pojmenované populárně-naučné knihy o tom, jestli je to dobré nebo špatné znamení. Dobře podané se prodávalo obojí…

Není divu, že JN15W591 byla rychle překřtěna na „nemožnou planetu“, jakmile se objev dostal na veřejnost. Autoři článku „První důkaz mimozemského rozsévání života?“ alespoň měli tu slušnost použít otazník. Politici se znovu pustili do starých rozepří a na konci toho všeho jsem byla já, zatracený ekosystémový inženýr, naložená ve vaně slizu a ovládající humanoidního robota tady na planetě.

Ulsenovi jsem poslala odpověď: Zatím ne. Kdybych cokoli potřebovala, ozvu se.

Mohla jsem ovládat většinu strojů na Jane a procházet jejich data, a tak jsem navázala spojení a překontrolovala jejich úkoly. Většina pokusů, které mě napadaly, už byla dávno provedena: vrty do horninového podloží a polárních ledových čepiček, nesčetné chemické analýzy, vzorkování místního života a analýzy jeho biochemie, buněčné stavby, metabolismu, genetiky…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Space opera 2018.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.