OBSAH

PROLOG

ČÁST PRVNÍ
KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

ČÁST DRUHÁ
KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

ČÁST TŘETÍ
KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

EPILOG

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Copyright © 2014 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Tyler Jacobson

Translation Kateřina Niklová

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN 978-80-7594-302-6 epub

ISBN 978-80-7594-303-3 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

PROLOG

„Viděls někdy něco takovýho?“ zeptal se král Konrád Těžká kovadlina vyslance z citadely Felbar. Stáli na vrcholu malé strážní věže na okraji údolí, kterému se říkalo Strážcovo, a hleděli na tmavé nebe. Podivně zataženou oblohou sotva prosvítalo slunce. Kypící, zuřivou černotou nad jejich hlavami vlastně pronikalo tak málo světla, že nikdo tady na severu už několik dní nespatřil prakticky žádný stín.

„Todle neviděl ještě nikdo, králi,“ odpověděl zarputilý starý válečník jménem Držka Potok. „Myslíme si ale, že to neni dobrý.“

„Sou za tim ty vorci,“ prohlásil král Konrád. „Vobouldovy šeredy. Sou to vorci, jinak se svět pomát a gnómové maj vousy tak dlouhý, že by polechtaly vobra na palcích u nohou.“

Držka Potok kývl. Právě proto ho sem král Emerus Válečná koruna koneckonců poslal, za tímto prazvláštním úkazem totiž určitě muselo být království Mnohošíp – nebo přisluhovači krále Oboulda podle trpaslíků ze Stříbrného pomezí přinejmenším znali jeho původce.

„Vozvali se ti z citadely Adbar?“ zeptal se král Konrád a myslel tím třetí z trpasličích komunit na Stříbrném pomezí. „Vidí to taky?“

„Jo, dvojčata to vidí a hledaj vodpovědi v Temných říších.“

„Myslíš, že to ty dva zvládnou, ať už de vo cokoli?“ zeptal se Konrád. V citadele Adbar teprve nedávno korunovali dva krále, Broma a Harnota, dvojčata starého krále Harbroma, který tam vládl skoro dvě stě let až do své nedávné – aspoň z trpasličího pohledu – smrti. Dvojčata měla dobrou výchovu, během desetiletí klidu však nezískala mnoho zkušeností na poli válečném ani politickém.

„Kdož ví?“ odvětil Držka Potok a vážně zavrtěl hlavou. Král Harbrom býval jeho drahý přítel a stejně tak byl přítelem všech ostatních v citadele Felbar, král Emerus Válečná koruna ho považoval skoro za bratra. Ztráta tak velkého vůdce, který sotva vychladl v zemi, by mohla přinést velké problémy, pokud by se tato událost, toto zatemnění, ukázalo být skutečně tak zlé, jak se zdálo.

Držka Potok konejšivě položil Konrádovi Těžké kovadlině ruku na rameno. „Byl ste snad připravenej vy?“ zeptal se. „Když král Banak vodešel a předal vám votěže Mitrilový síně, věděl ste všecko, co ste potřeboval?“

Konrád si odfrkl. „Furt to nevim,“ přiznal. „Královský povinnosti vypadaj zdálky jednoduše.“

„Z trůnu ale moc ne,“ řekl Držka Potok a Konrád kývl. „No, mladý králi Mitrilový síně, co víte teď?“

„Teď vim, že nic nevim,“ prohlásil král Konrád. „A todle nevědění může dostat mý hochy do maléru.“

„Takže vyšlem zvědy.“

„Jo, několik, a ty pudeš s nima, aby ses moh vrátit do Felbaru s tim, cos viděl na vlastní voči.“

Držka Potok návrh chvíli zvažoval, pak mladému králi Mitrilové síně zasalutoval. „Ste připravenej,“ prohlásil a znovu poplácal Konráda po rameni. „Musíme doufat, že Harbromový dvojčata se učej stejně rychle.“

„Pcha, sou dva,“ opáčil Konrád. „Musej.“

Znovu se zadíval na nebe, na vířící oblaka kouře nebo něčeho podobně odporného, která zeslabovala denní světlo v něco míň než měsíční svit a hvězdy zakrývala úplně.

„Musej,“ zopakoval spíše sám sobě než svému hostovi.

„Jsem kněz Grúmše Jednookého,“ protestoval vysoký ork.

„Ano, a já doufal, že tvoje postavení vyžaduje aspoň kapku inteligence,“ opáčil Tiago Baenre s pohrdavým odfrknutím a poodešel stranou.

„Přišli jsme vám nabídnout skvělou příležitost,“ odsekl Tos’un Armgo. „Grúmše by to snad nepotěšilo?“

„Grúmš…“ začal ork, ale Tos’un ho uťal.

„Nechtěl by si snad bůh orků zaplavat v krvi lidí, elfů a trpaslíků?“

Vysoký ork se křivě usmál a změřil si Tos’una od hlavy k patě. „Uryuga tě zná,“ řekl šaman a Tiago si opět odfrkl nad typicky orckým zvykem mluvit ve třetí osobě.

„Vykládáš tu o elfech,“ pokračoval Uryuga. „Ty je znáš. Žiješ s nimi!“

„Žil jsem s nimi,“ opravil ho Tos’un. „Vyhnala mě stejná žena, která u posvátné jeskyně pozabíjela tolik z vás.“

„Můj lid tvrdí něco jiného.“

Tos’un začal odpovídat, pak si ale jen povzdychl. Vysvětlení jeho tehdejších činů, se svojí ženou Sinnafein po boku, by mu nyní rozhodně neprospělo. Přenechal ji sice napospas orkům, kteří jim byli v patách, aby dostihl Doum’wielle a odešel s ní do Temných říší. Avšak orci, kteří střet přežili, budou určitě vědět, že před Sinnafein neutíkal, nýbrž s ní cestoval.

Uryuga se zachechtal a chystal se pokračovat, ale tentokrát mu do řeči skočil Tiago. „Dost,“ obořil se na něj syn rodu Baenre. „Podívej se nad sebe, hlupáku. Vidíš to? Zatemnili jsme samotné slunce. Chápeš, jaká moc do těchto zemí přišla? Pokud ty nebo tvůj tvrdohlavý král Obould odmítnete uposlechnout naši výzvu, prostě vás oba nahradíme a najdeme si jiného krále – a jiného kněze – který to udělá.“

Orcký kněz se narovnal a vztyčil se nad Tiagem, ale jestli to drowa nějak zastrašilo, rozhodně to na sobě nedal znát.

„Ravele!“ zavolal Tiago, otočil se do strany a obrátil tím směrem i Uryugův pohled. Ten spatřil, jak se k nim někdo blíží – další Uryuga.

„Co to má být?“ obořil se na ně ork.

„Opravdu si myslíš, že tě potřebujeme?“ vysmál se mu Tiago. „Opravdu se máš za tak důležitého, že věříš, že náš plán na dobytí Stříbrného pomezí závisí na vůli obyčejného orckého kněze?“

„Vrchního šamana,“ opravil ho Uryuga.

„Mrtvého šamana,“ opravil naopak jeho Tiago. Jeho nádherný meč připomínající úlomek hvězdného nebe vylétl z pochvy a jeho hrot se v okamžení ocitl na Uryugově hrdle.

„Sloužím Grúmšovi!“

„Chceš se s ním setkat? Hned teď?“ Tiago pohnul zápěstím a na Uryugově krku se objevila kapka krve.

„Odpověz,“ vybídl ho podlý drow. „Než to ale uděláš, měj na paměti, že propásneš nádherný pohled na to, jak moře orků zaplavuje kopce a údolí a velká města Luruaru. Pomysli na masakr tisíců trpaslíků, a to bez jediného máchnutí Uryugova těžkého kladiva. Protože přesně toho dosáhneme, ať už budeš žít, nebo zemřeš. Nezáleží na tom.“

„Pokud na tom nezáleží, tak proč ještě žiju?“

„Protože bychom byli raději, kdyby se Grúmšovi kněží války zúčastnili. Pavoučí královna není nepřítelkyní velkého a slovutného Jednookého a uvítá jeho podíl na tomto slavném vítězství. Už mě ale začínáš unavovat. Přidáš se k nám, nebo dáš přednost smrti?“

Po takovém výkladu, a navíc s mečem na krku, Uryuga mírně, ale zato odhodlaně kývl.

„Když já nevím,“ řekl Tiago přesto a ohlédl se přes rameno po iluzi Uryuga, kterou na sebe vzal Ravel. „Myslím, že jsi příliš škaredý, než aby ses toho úkolu ujal.“ Zatímco mluvil, bodl mečem vpřed, jen kousíček, ostrá čepel však snadno rozřízla orkovi kůži.

„Zkus ten meč chytit rukou,“ ponoukl Tiago, když se otočil zpátky k šamanovi. „Líbilo by se mi sledovat, jak tvé uříznuté prsty padají na zem.“

Ravel se rozesmál a Tos’un znepokojeně přešlápl.

Tiago meč odklonil, vzápětí ale vyrazil vpřed, chytil orka za límec a strhl ho k sobě dolů. „Nabízíme vám všechno, po čem jste kdy toužili,“ zavrčel do Uryugova ošklivého obličeje. „Svahy hor budou skropeny krví vašich nepřátel a váš lid obsadí trpasličí síně. Velká města Luruaru se budou krčit a třást před duněním orckých kroků. A ty se opovažuješ váhat? Měl bys padnout na kolena a vděčně se nám klanět.“

„Mluvíš, jako by válka, po které tak prahneš, už byla vyhraná.“

„Pochybuješ snad o nás?“

„Byli to drowové, kdo přiměl prvního krále Oboulda k pochodu na Mitrilovou síň,“ připomněl Uryuga. „Malá banda s velkými sliby.“

Tos’un opět neklidně přešlápl. Byl součástí toho kvarteta potížistů, Uryugovi však bylo sotva třicet zim, takže to samozřejmě vědět nemohl.

„Grúmš z té války neměl radost?“ zeptal se Tiago skepticky. „Opravdu? Vašemu bohovi se nelíbilo, že si váš lid vydobyl království na Stříbrném pomezí?“

„Království, které teď máme pevně v rukách. Pokud ale při tažení selžeme, přijdeme o něj.“

„Takže jsi zbabělec.“

„Uryuga není zbabělec,“ zavrčel ork.

„Tak se do toho dejme.“

„Království je sedm, my jsme sami,“ upozornil Uryuga.

„Nebudete sami,“ slíbil Tiago a ukázal přes Uryugovo rameno. Ork se pomalu obrátil, ještě předtím ale vrhl na nebezpečného drowa poslední podezřívavý pohled. Jakmile se však otočil, viditelně mu zeslábla kolena. V dálce za kopcem, kolem větrem ošlehaného útesu, totiž kroužila dvojice bestií, z nichž se tajil dech.

Jednalo se o dva bílé draky s ledovými obry na hřbetě.

Vidět byli jen po dobu několika úderů srdce, pak vlétli do údolí mezi dvěma vzdálenými horskými štíty a zmizeli.

Uryuga se otočil zpátky a spadla mu čelist.

„Nebudete sami,“ zopakoval Tiago. „Tentokrát tu nejde o malou skupinu temných elfů, která se snaží dělat potíže. Jsem Tiago Baenre, šlechtický syn prvního rodu Menzoberranzanu a bojový mistr rodu Do’Urden. Svou mocí jsme ukradli denní světlo, abychom se mohli dát na pochod, a rozprostřeli jsme svá chapadla, abychom naverbovali ty, kdo lační po boji. Draci jsou vždy hladoví a ledoví obři z Bílozáře dychtí dokončit to, co madam Gerti před sto lety začala.“

Uryuga zavrtěl hlavou. O událostech minulého století toho asi moc nevěděl, na tom ale nezáleželo. Nebyl tak hloupý, aby nepochopil, co to znamená: ve válce jim pomohou obři a zjevně i pár draků.

Draci!

„Jdi za králem Obouldem,“ poručil Tiago. „Pověz mu, že nastal čas vzdát hold Grúmšovi Jednookému.“

Uryuga ještě několik úderů srdce váhal, pak ale kývl a vydal se pryč.

„Přesvědčivá iluze,“ poblahopřál Tiago Ravelovi, když trojice drowů osaměla.

Ravel přijal zpátky svoji drowskou podobu a kývl.

„Myslel jsem ty draky,“ vysvětlil Tiago. „A navíc s ledovými obry v sedle. Dobrá práce.“

„Jestli chceme dobýt Luruar, musí to být víc než iluze,“ ozval se Tos’un. „Nemluvíme tu o žádném nedůležitém nepříteli, ale o třech trpasličích citadelách, lesu plném elfů a třech mocných lidských městech.“

„Má sestra neselže a arcimág Gromph taky ne,“ ujistil ho Ravel se silným opovržením v hlase.

„Žil jsi až příliš dlouho na povrchu, synu Armgů,“ odpověděl Tiago Tos’unovi nedbale. „Zapomínáš, jak mocný Menzoberranzan je a kam až dosáhne.“

Tos’un kývl a nechal to být. Věděl však, že v jednom se Tiago mýlí. Tos’un nezapomněl nic, ani z války mezi Mnohošípem a Mitrilovou síní, ani z předchozí války, kdy legendární a téměř božské matroně matce Yvonnel Baenre, prababičce toho pyšného kohouta, rozpoltil hlavu trpasličí král Mitrilové síně.

Saribel pohlédla nervózně na Grompha Baenre. Kněžka se v obklopení trojice oblud s modrou kůží cítila nesmírně malá.

Arcimág však rozhodně vystrašeně nepůsobil a Saribel z toho čerpala aspoň trochu sebejistoty – dokud si nepřipomněla, že Gromph není její přítel. Možná byl její spojenec, nikdy však tomu starému drowovi nebude důvěřovat natolik, aby o něm smýšlela jako o někom, na koho se může spolehnout.

Kněžka si přitáhla kožešinový plášť víc k tělu. Kolem fičel horský vichr a ji z něj mrazilo i navzdory magickým ochranám proti chladu, které použila.

Opět pohlédla na Grompha.

Zdálo se, že si vichru ani chladu nevšímá. Kráčel uvolněně – pomyslela si, že takový je vždy; působil nanejvýš sebejistě, nikdy neváhal a ani o sobě nepochyboval.

Nenáviděla ho.

„Pamatujete si jejich jména?“ zeptal se Gromph nečekaně a vytrhl Saribel z úvah.

Věděla, že to udělal úmyslně, jako by četl všechny její myšlenky.

„No?“ dodal Gromph netrpělivě, zatímco se rozčilená kněžka snažila vzpamatovat.

Arcimág se posměšně zachechtal a zavrtěl hlavou.

„Jsou to Thrymovi bratři, tak to máme říct jarlu Fimmelu Orelsonovi,“ vyhrkla Saribel.

„Tři z deseti bratrů boha ledových obrů,“ pravil Gromph.

„Ano.“

„Pamatujete si jejich jména?“

„Záleží na tom?“

Gromph se prudce zastavil, otočil se a upřeně se na Saribel zadíval. „Už celé desetidny se snažím pochopit, proč se matrona matka Baenre rozhodla posvětit to, že si vás Tiago vybral za ženu, a přijmout vás do našeho rodu. Pokusil jsem se vysvětlit si to tak, že se snaží posílit naše pouta s novým městem Q’Xorlarrin a připomenout matroně matce Zeerith, že její svět existuje jen proto, že to rod Baenre trpí.“ Odmlčel se, znovu se na ni zadíval a kývl, jako by to mělo stačit, pak ale dodal: „Skutečně, mladá kněžko, ani tato příjemná skutečnost ale zdánlivě nestojí za to, že musíme snášet vaši hloupost.“

Saribel těžce polkla a snažila se, aby se jí neroztřásl ret, dobře si totiž uvědomovala, že ji Gromph může jedinou myšlenkou kdykoli zničit.

„Beorjan, Rugmark a Rolloki,“ odříkala.

„Který je Beorjan?“ zeptal se Gromph a Saribel opět cítila, jak v ní sílí strach. Obři byli všichni stejně velcí, měřili dobrých dvacet stop, a byli i stejně působivě mohutní a svalnatí. Všichni měli stejně dlouhé blond vlasy, byli oblečeni do podobných kožešin stejného střihu a všichni byli vyzbrojení gigantickými sekyrami se dvěma ostřími.

„No?“ pobídl ji Gromph netrpělivě.

„Nerozeznám je od sebe,“ vyhrkla Saribel rozčileně. Byla si jistá, že její přiznání bude tím posledním, co kdy řekne.

Gromph na ni skutečně po dlouhý úder srdce výhrůžně civěl, dokud jeden z obrů nevybuchl smíchy.

„To ani já ne,“ přiznal Gromph. „A já je stvořil.“ I on se rozesmál – což bylo něco, co Saribel dříve považovala za nemožné. Poplácal ji po rameni a znovu vykročil.

„Já jsem Rugmark, čtvrtý Thrymův bratr,“ odrecitoval první v řadě.

„Já jsem Beorjan, sedmý Thrymův bratr,“ řekl ten za dvěma temnými elfy.

„Já jsem Rolloki, nejstarší Thrymův bratr,“ dodal ten vedle Beorjana.

Skutečně tomu věřili. Samozřejmě to nebyla pravda. Byli to prostě tři obři, které Gromph na žádost matrony matky Baenre přesvědčil, aby se přidali k jejich věci. Stačilo několik kouzel růstu a trvalosti, několik sezení s illithidem Methilem, jenž trojici vnukl novou identitu, které ta tupá stvoření nemohla než uvěřit, a výsledkem byli živí, hýbající se dvojníci tří z deseti slavných bratrů boha ledových obrů, Thryma.

A tři nesmírně mocné nástroje, které mohla matrona matka Baenre využít.

„Támhle je vchod do Bílozáře, pevnosti ledových obrů,“ řekl arcimág a ukázal nahoru po stezce. „Za zatáčkou přímo před námi. Udělejte svým příchodem dojem a dobře sehrajte svoji roli.“

„Jsi v téhle hře mnohem lepší než já,“ namítla Saribel. „Víš jistě, že se nepřidáš…“

„Drahá Tiagova ženo, berte to jako zkoušku své ceny pro rod Baenre,“ přerušil ji Gromph. Přikročil až k ní. „Pochopte, můžu snadno napravit škody, které byste mohla svojí hloupostí během následujících jednání napáchat, nebo můžu jarla Fimmela prostě zničit, pokud se vám nepodaří ho přesvědčit, a nahradit ho někým, kdo bude lépe vyhovovat mým potřebám. O výsledek se proto nebojím.

Vy byste se ale měla bát o sebe,“ dodal Gromph, zrovna když už se Saribel chtěla uvolnit. „Pokud mě v této věci zklamete, inu, předpokládám, že existuje spousta kněžek, které by s radostí přijaly Tiaga Baenre za muže, a spousta rodů, které jsou pro mě důležitější než Xorlarrin, a to navzdory vaší směšně mylné představě, že vládnete nezávislému městu.“

Obři okolo se začali chechtat a jeden si plácl masivní sekyrou do dlaně.

„Bylo by pro vás skutečně nešťastné, kdybyste mě v tomto zklamala, drahá Saribel,“ dodal Gromph, potom luskl prsty a zmizel, jako by se prostě rozplynul.

Saribel Xorlarrin se zhluboka nadechla a připomněla si, že je nejvyšší kněžkou Lolth a šlechtickou dcerou mocného drowského rodu – vlastně princeznou města. Tohle byli jenom ledoví obři, obrovští a silní, ale tupí a bez magie.

Měla nachystané kouzlo, které ji mohlo v případě selhání téměř ihned přenést zpátky do jeskyně, kde si drowové vybudovali základnu. S ohledem na Gromphovo varování jí to ale už nepřipadalo jako chytrý únik.

„Dost,“ zašeptala si pro sebe, pak pokynula třem obrovitým společníkům a odhodlaně řekla: „Jdeme.“

„Je to nepříjemné,“ postěžovala si matrona matka Quenthel Baenre, jak kráčela po Gromphově boku horským průsmykem vysoko v Páteři světa.

„Ta zima?“

„To světlo,“ opravila ho. „Rozloha tohoto světa beze stropu.“

„Nacházíme se na okraji Tsabrakova kouzla,“ vysvětlil Gromph. „Uprostřed Stříbrného pomezí je větší tma.“

„Je to odporné místo,“ prohlásila matrona matka Baenre. „Stýská se mi po domově.“

Gromph kývl a skutečně nemohl nesouhlasit. Vedl je co nejrychleji k místu schůzky, které leželo přímo před nimi, hned za další zatáčkou, na vysoké, zasněžené plošině. Když dvojice vyšla zpoza zatáčky, opřel se do nich vichr a pichlavý, svištící sníh. Podmínky byly tak nehostinné a ostrý vichr hnal sníh tak prudce, že vládla skoro bílá tma. Dvojice tak ušla ještě několik dalších kroků, než konečně spatřila své protějšky, třebaže byli vskutku obrovští.

Obrovští a bílí.

Byli to draci.

Slabší povahy, než jakými byli matrona matka a arcimág Menzoberranzanu, by v tu chvíli padly na kolena nebo se daly v hrůze na útěk.

„Není dnes krásně, kouzelníku?“ zeptal se větší z dvojice, Arauthator, Starý bílý smrťák, jeden z nejvýznačnějších bílých draků ve Faerûnu.

„Oni si to myslet nebudou, otče,“ ozval se druhý, mladší drak, který měl sotva poloviční velikost. „Jsou maličcí a vítr je příliš studený…“

„Ticho!“ obořil se na něj Starý bílý smrťák a jeho hlas otřásl okolními horami.

Samozřejmě se dalo jen těžko určit, jestli bílý drak zbledl, Gromphovi i matroně matce se však zdálo, že se mladý drak jménem Aurbangras pod tíhou toho panovačného tónu přinejmenším přikrčil.

„Je krásný den, po kterém přijde nádherný úsvit,“ řekla Quenthel. „Chápete, proč jste tady?“

„Chystáte se vyvolat válku,“ odpověděl Arauthator prostě. „A chcete, abych se do ní zapojil.“

„Nabízím ti příležitost dosáhnout slávy pro svoji královnu,“ pravila Quenthel.

Drak naklonil obrovskou rohatou hlavu na stranu a zvědavě se na ni zadíval.

„Očekávám spoustu plenění, Starý bílý smrťáku,“ pokračovala matrona matka, která se nedala odradit. „Tolik kořisti, kolik jen uneseš, a víc. O to ti jde, ne?“

„Co víš, chytrá kněžko?“ zeptal se starý drak.

„Jsem Lolthiným hlasem ve Faerûnu,“ odvětila se stejnou vahou. „Co bych měla vědět?“

Drak zavrčel a vyfoukl mezi rozeklanými zuby mlhu a ledové krystaly.

„Víme, že chromatičtí draci obdrželi zprávu,“ vložil se do hovoru Gromph, „aby shromáždili své poklady, zlato, šperky a drahé kamení.“ Odmlčel se, mazaně se na draka zadíval, pak tajemně dodal: „Hromadu dost velkou na to, aby dosáhla až do Devítipeklí.“

Arauthator se po jeho slovech zvedl na zadní a jeho pohled působil stejně ledově jako jeho nejmrazivější dech.

„Tvá královna není jediná, kdo se snaží něco získat,“ pravila matrona matka. „Pavoučí královna mi ve své moudrosti ukázala, že naše cíle se tady, na Stříbrném pomezí, prolínají. Oběma se nám otevírá příležitost a já za tebou přicházím v dobré víře. Propůjč nám svoji moc a my se s tebou podělíme o svoji kořist. Pro tvoji královnu a pro tu mou.“

Drak vydal zvláštní zvuk, jako by hora dostala škytavku, a dvěma drowům chvíli trvalo, než si uvědomili, že se Arauthator směje.

„Mnohokrát poletím do své sluje na jihu,“ namítl drak. „A pokaždé se vrátím obtěžkán poklady.“

„Zasloužíš si to,“ souhlasila matrona matka a uklonila se.

Gromph se moudře rovněž uklonil, nepřestal přitom ale sledovat Quenthel. Ujistila ho, že draky snadno získají na svoji stranu kvůli něčemu, co se dělo v nižších sférách. Tamní události budily u chromatických draků Torilu velký zájem a byly pro ně důležité.

Očividně měla pravdu a navíc v tak zlomové věci, což Gromphovi jen znovu připomnělo, že pomohl přetvořit Quenthel v mocnou bytost. Ještě před nedávnem plánoval její smrt, teď by se však neodvážil na něco takového ani pomyslet.

„Ten,“ řekl Ravel Tiagovi a ukázal ve věšteckém zrcadle na statného orckého válečníka, který sebevědomě kráčel táborem.

„Působivý,“ zamumlal Tiago. „Můj první útok by možná přežil, po druhém bodnutí by ale bylo po něm.“

Ravel na zpupného drowského válečníka úkosem pohlédl a dokonce trochu potřásl hlavou. „Pokud se všechno odehraje tak, jak předpokládáme, stane se z něj – jmenuje se Hartusk – náš nejlepší přítel.“

„Ve své malé mysli.“

„Na ničem jiném nezáleží,“ namítl Ravel. „Hartusk je tradicionalista, krvelačný vojevůdce, který žízní po bitvě. Uryuga mi šeptem sdělil, že Hartusk vedl několik nájezdů na lidi, trpaslíky a elfy v oblasti. Samozřejmě tajně, poněvadž tenhle král Obould,“ ukázal na další postavu na scéně, na orka, který seděl uprostřed dlouhého hodovního stolu a byl ověšený šperky a oděný do purpurového pláště a na hlavě mu seděla nevkusná koruna z tepaného zlata zdobená polodrahokamy, „podobné jednání netoleruje.“

„Uryuga tvrdil, že s tím rádoby králem budou potíže,“ řekl Tiago. „Nabízíme mu mocné spojenectví a velká tažení, ale on jenom vrtí svojí ošklivou hlavou.“

„‚Rádoby‘ král?“

„Orcký král, který se bojí bitvy?“ Tiago si pohrdavě odfrkl.

„Víc ho zajímá odkaz jeho jmenovce a vize prvního Oboulda Mnohošípa,“ vysvětlil Ravel. „Obould touží po moci míru víc než po slávě bitvy.“

„To ti orci tedy pěkně dopadli,“ posteskl si Tiago.

„Změna myšlení,“ zavtipkoval Ravel také. Drowský kouzelník se zákeřně usmál, když k Obouldovi přistoupila další postava. Jakmile se přiblížila, jejich podoba se nedala popřít. „Lorgru, nejstarší syn a Obouldův nástupce,“ řekl.

„Belween, druhý Berellipin bastard,“ opravil ho Tiago, neboť věděl o léčce i o tom, že skutečný Lorgru mírumilovně spí na loži z mechu u orckých doků na řece Surbrin poté, co vyslechl tichý, neodolatelný šepot drowského jedu.

Ravel se zasmál.

V orckém táboře se Obouldův falešný syn přiblížil ke svému údajnému otci s talířem a pitím, které náležitě vyzkoušeli dvorní ochutnávači – to opatření se za poslední desetiden stalo nezbytným, od chvíle, co nebe potemnělo a ze všech stran se začaly ozývat zvěsti o válce a volání po ní.

Falešný Lorgru náležitě zasalutoval a odešel, zatímco král Obould se pustil do jídla a každé sousto přitom splachoval mizerným vínem.

„Král Obould do rána zemře,“ prohlásil Ravel sebevědomě. „A protože jeho nástupce bude obviněn z jeho vraždy, znovu se rozpoutají boje o následnictví mezi jeho mnoha syny.“

„A nikdo z nich nezvítězí,“ řekl Tiago.

„Nikdo z nich patrně nepřežije,“ souhlasil Ravel a jeho úsměv naznačoval, že udělá, co bude v jeho silách, aby to zařídil. „Na trůn vznese nárok Hartusk a kdo mezi orky se odváží vzepřít mocnému vojevůdci, který se těší podpoře menzoberranzanských drowů a legie ledových obrů z Bílozáře?“

Tiago kývl. Všechno to bylo tak snadné. Saribel nezklamala. Jarl Fimmel Orelson poslal zprávu ostatním klanům obrů v Páteři světa a přesvědčil je, aby se k věci připojili. Dychtili po bitvě. Pouhá existence rozlehlého království Mnohošíp klany ledových obrů v podstatě odřízla od jejich tradičních nájezdů na dobrý lid Stříbrného pomezí a orci neměli dost na to, aby se obrům vyplatilo plenit jejich země nebo jim třeba jen krást dobytek!

„Je lepší, že král Obould s Uryugovou žádostí nesouhlasil,“ prohlásil Ravel a vytrhl tak Tiaga z úvah. Bojový mistr pohlédl na přítele kouzelníka a pobídl ho, aby pokračoval.

„Obould by byl jako velitel vždycky příliš nerozhodný,“ vysvětlil Ravel. „Kdykoli by nějaké město nebo citadela nabídly mír, pravděpodobně by ho přijal jako vhodný brk do své čelenky. Vždy by ho zajímal víc jeho předek a vidina Mnohošípu žijícího v míru než cokoli jiného. Ale Hartusk? Ne. Chce okusit krev, nic míň.“

„Království se ale může rozdělit,“ varoval Tiago.

Ravel zavrtěl hlavou. „Víc orků straní Hartuskovi,“ pravil. „Ty bestie už unavily imaginární čáry definující jejich hranice. Hlavně mimo pevnost Temný šíp, kde si král Obould drží ty, kteří jsou nejvíce věrni jemu a jeho věci, si orci šeptají o tom, že si Obouldova rodina žije v přepychu díky dohodě, kterou uzavřela s trpaslíky a ostatními královstvími. Mezi chátrou sílí vzdor a navíc… touží po bitvě, po vítězství a po krvi. Hartuskovo volání do zbraně bude mnohým znít jako poselství samotného Grúmše.“

„Pak na Oboulda rychle zapomenou,“ souhlasil Tiago. „Odhodí ho na smetiště dějin a nebudou o něm mluvit jinak než s opovržením.“

„Stovky tisíc orků se dají na pochod s legiemi obrů za zády,“ řekl Ravel a jeho rudé oči se ve světle pochodní rozzářily.

„A my vytáhneme ze všech děr v Temných říších gobliny, gobry a zlobry, kteří posílí jejich linie,“ dodal Tiago, neboť se nechal strhnout vzrušením.

„A ještě temnější věci,“ přisadil si Ravel a Tiago se zasmál.

Poslali je rozpoutat válku.

A v tom byli drowové mimořádně dobří.

ČÁST PRVNÍ

POD TEMNÝM NEBEM

O kolik snazší je má cesta, když vím, že je spravedlivá, že můj vytyčený směr je správný. Jdu po ní bez pochyb a bez váhání, toužím se dostat ke svému zamýšlenému cíli a vím, že až tam dorazím, zanechám cestu za sebou lepší, než byla předtím.

Tak jsem to cítil, když jsem se vydal zpátky do Gauntlgrymu zachránit ztraceného přítele. A tak tomu bylo, i když jsem to temné místo opouštěl a mířil do Vytrvalého Přístavu, abych vrátil zachráněné zajatce do jejich domovů a na jejich místo.

A stejné je to i teď, jak mířím do Dlouhého Sedla, kde bude Tibldorf Pwent zbaven svého prokletí. Jdu bez váhání.

Ale co pak, až se vydáme do Mitrilové síně, do Mnohošípu… rozpoutat válku?

Až tíha temnoty, jež leží před námi, odplaví vzrušení z dobrodružství se starými přáteli, zpomalím krok? A co když nebudu moct souhlasit s Cattiiným názorem, že orci jsou nenapravitelní, nebo s Bruenorovým prohlášením, že válka už začala ve formě orckých nájezdů? Co bude tento nesoulad znamenat pro přátelství a jednotu Společníků síně?

Nebudu zabíjet z rozkazu někoho jiného, ani přítele. Ne, abych tasil, musím být v hloubi srdce a duše přesvědčen o tom, že bojuji za spravedlnost nebo v obraně, za věc, za kterou stojí za to bojovat, zemřít a hlavně zabíjet.

To je ze všeho nejdůležitější pro to, kým jsem a jak jsem se rozhodl žít svůj život. Nestačí, aby Bruenor vyhlásil orkům z Mnohošípu válku a začal s jejich stíháním. Nejsem žoldák, který bojuje výměnou za peníze nebo za přátelství. Musí v tom být něco víc.

Musím souhlasit s rozhodnutím jít do války.

Předpokládám, že si cestu do Mitrilové síně užiji. Budu obklopen svými nejdražšími přáteli a společně se znovu vydáme na cesty. Můj krok však bude patrně napjatější, možná o něco těžší, jak na mě bude doléhat váhavost vyvolaná svědomím.

Nebo možná ne svědomím, ale zmatkem, protože nejsem ani přesvědčený, ani nepřesvědčený.

Prostě nemám jistotu. Neboť třebaže Cattiina slova pocházejí od samotné Mielikki, jak říká a já jí věřím, hluboko v srdci je necítím – a to je pro mě nezbytné. Ano, dokonce důležitější než slova bohyně.

Někteří by mé váhání prohlásili za nejvyšší projev arogance, čisté pýchy, a možná by měli v jistém ohledu pravdu. Já to však neberu jako aroganci, nýbrž jako hlubokou osobní zodpovědnost. Mielikki jsem objevil proto, že její popis zdánlivě odpovídal tomu, co jsem nosil ve svých myšlenkách a v srdci. Zdálo se, že její zásady se překrývají s mými. Jinak by pro mě neznamenala víc než jiné bytosti v panteonu torilských ras.

Protože já nechci, aby mi bůh říkal, jak se mám chovat. Nechci, aby řídil mé kroky a skutky – ne. A ani nechci, aby mi boží pravidla určovala, co vím, že je správné, nebo zakazovala, co vím, že je špatné.

Poněvadž se nepotřebuji bát boží odplaty, abych šel cestou, která se shoduje s tím, co mám ve svém srdci. Popravdě považuji podobná ospravedlnění chování za povrchní a v konečném důsledku nebezpečná. Jsem myslící bytost, která se narodila se svědomím a s pochopením pro to, co je správné a co ne. Když sejdu z cesty, nejvíce uražená nebude nějaká neviděná, nadpozemská božská bytost, jejíž pravidla a morálka jsou nevyhnutelně předávány – a často subjektivně interpretovány – smrtelnými a chybujícími kněžími a kněžkami. Ne, nejvíce raněn přestupkem Drizzta Do’Urdena bude Drizzt Do’Urden.

Jinak to být nemůže. Když jsem ve společnosti Artemise Entreriho, Dahlie a ostatních propadl odstínům šedi, neslyšel jsem volání Mielikki. Nebyly to pokyny Mielikki, co mě nakonec přimělo se na svazích Kelvinovy mohyly od Dahlie odvrátit, ne pokud její pokyny nejsou stejné jako ty, které mám vtisknuté do srdce a do svého svědomí.

Což mě, pokud je to pravda, přivádí zpět k okamžiku, kdy jsem objevil Mielikki.

Nenašel jsem tehdy nadpřirozenou matku, která by držela drátky loutky jménem Drizzt.

Objevil jsem jméno pro to, co jsem považoval za správné. A proto trvám na tom, že bohyně je v mém srdci a já nemusím svůj směr hledat nikde jinde.

Anebo jsem možná jen arogantní.

Budiž.

Drizzt Do’Urden

KAPITOLA 1

LÉTO NESPOKOJENOSTI

„Co ti psi vyváděj teďka?“ zeptal se král Brom z citadely Adbar, když se zvědové vrátili s hlášením.

„Nic dobrýho, to je stejně jistý jako lesklá prdelka goblinského škvrněte,“ odvětil Harnot, jeho dvojče a druhý král Adbaru.

Dvojčata si vyměnila pohledy a ponuře kývla – bratři věděli, že toto je jejich první skutečná zkouška jakožto spoluvladařů. Sice už zažili diplomatické i vojenské střety – obchodní jednání s citadelou Felbar málem skončila rvačkou mezi Bromem a Parsonem Kůsou, hlavním vyjednavačem krále Emeruse; spor o území s elfy z Měsíčního lesa se vyostřil natolik, že museli zasáhnout páni Stříbroluní a Sundabaru; došlo dokonce i na několik bitek s problematickými odpadlíky z Mnohošípu, s nájezdníky, kteří si k sobě přibírali obry a jiné potvory – jenže pokud se zvědi ve svém odhadu nemýlili, pak královská dvojčata z citadely Adbar neměla ještě nikdy nic do činění s něčím podobně velkým.

„Řikáš stovka?“ zeptal se Brom Ragnerika Odrány, mladého trpaslíka, avšak už zkušeného zvěda.

„Moc stovek,“ opravil ho Ragnerik. „Zaplavujou údolí Horního Surbrinu vorckým smradem, mí králové. Už dotíraj na Měsíční les – z korun lítaj šípy a k temnýmu nebi stoupá kouř.“

Poslední slova zazněla síní děsivě, neboť důsledky trvale nočního nebe, které se klenulo nad Stříbrným pomezím, se daly jen těžko ignorovat.

„Určitě se daj do Mitrilový síně, to je jistý,“ pravil Brom.

„Musíme co nejrychlejc poslat zprávu Emerusovi a Konrádovi,“ souhlasil jeho bratr.

„Do Mitrilový síně je to daleko,“ lamentoval Brom a Harnot nemohl nesouhlasit. Tři trpasličí citadely Luruaru ležely zhruba v jedné linii. Felbar se nacházel na jihozápad od Adbaru a Mitrilová síň asi stejně daleko na jihozápad od Felbaru, cesta mezi nimi přitom z velké části vedla jižně od zalesněného srpku zvaného Třpytný les. Z jedné citadely do druhé to bylo víc než sto mil, přinejmenším deset dnů cesty – s ohledem na nerovný terén pravděpodobně dvakrát tolik. Tři citadely byly rovněž propojeny podzemními tunely v horní části Temných říší, ale i cesta tudy by byla dlouhá a obtížná.

„Musíme jít,“ prohlásil Harnot. „Nemůžem tu sedět, dyž naše lidi čeká boj – a mužem být jediní, kerý vo tom ví.“

„Ne, Konrád už vo tom ví taky, řek bych,“ pravil Brom. „U vrat na severu mu dřepí jeho vlastní armáda vorků. Vědí to.“

„Ale musíme vědět, co potřebuje,“ namítl Harnot a Brom kývl. „Vezmu legii tunelama do Felbaru, a esli bude potřeba, pudem dál do Mitrilový síně.“

„Temný říše,“ podotkl Brom ponuře. „Tam dole sme nebyli už celý roky, teda kromě podzemní cesty do Sundabaru. Radši si vem velkou legii.“

„A ty se vopevni tady v Adbaru,“ souhlasil Harnot a kývl.

„Jo, už je uděláno. Možná se taky pudu podivat ven a vodeženu vorky vod vokraje Třpytnýho lesa. Až se zas budem s elfama hádat vo území, připomenem jim, že sme jim pomohli.“

„Stovky,“ řekl Harnot zasmušile.

„Pcha, jenom vorci,“ opáčil Brom a mávl rukou. „Mohli bysme je stáhnout z kůže a udělat z ní měkký silnice z Adbaru do Felbaru a až do Mitrilový síně.“

Král Harnot se tomu srdečně zasmál, pak ale odhlédl od absurdity takového tvrzení a dovolil si tu silnici představit.

„Připraveni vyrazit!“ oznámila králi Konrádovi generálka Dagnabet, dcera a jmenovkyně Dagnabita, vnučka velkého generála Dagny. Stáli spolu na vysoké skále na sever od Mitrilové síně a shlíželi dolů do údolí Horního Surbrinu. Mocná řeka vypadala pod tmavým nebem a vysokými jehličnany Měsíčního lesa, který byl součástí dlouhého, tmavého Třpytného lesa na severovýchodě, matně a nevýrazně.

„Břichkuchači už sou celý nažhavený, až do něčeho praštěj, můj králi!“ zvolal Bungalov Bác, Konrádův osobní strážce a velitel slavných Břichkuchačů. Celá družina zajásala.

Jenže král Konrád nad voláním do zbraně jen vrtěl hlavou. Zadíval se na davy orků na poli hluboko pod nimi. Něco bylo špatně.

Zdánlivě znepřátelené orcké síly kolem sebe kroužily jako hejna včel a mísily se ve velkém černém houfu, takže se údolí zdálo být stejně tmavé jako nebe nad ním.

„No tak, můj králi,“ žadonil Bungalov Bác. „Ti blázni bojujou mezi sebou. Budem je kosit po stovkách.“

Přikročil ke Konrádovi, aby pokračoval, Dagnabet mu ale zastoupila cestu a donutila ho ustoupit.

„Co myslíte?“ zeptala se trpaslice.

„Co myslíš ty?“ zeptal se Konrád generálky, která se měla podle všeho brzy stát velitelkou posádky Mitrilové síně.

„Myslim, že už je to dlouho, co moje sekyra naposled sejmula vorka,“ odvětila s lišáckým úsměvem.

Konrád kývl, ani zdaleka však nesouhlasil s tím, co se mu generálka snažila naznačit. Nemohl se zbavit dojmu, že něco je jinak, než se zdá.

„Budem muset brzo vyrazit,“ ozval se znovu Bungalov Bác. „Do údolí je to daleko.“

Král Konrád pohlédl na Dagnabet, pak na Bungalova Báce. Jejich dychtivé výrazy v něm vyvolaly obavy, že jedná příliš opatrně. Selhával snad kvůli své bázlivosti jako král? Viděl, co chtěl vidět, aby se mohl vyhnout riziku?

Zavrčel nad vlastní slabostí a málem už vydal rozkaz k výpadu dolů do údolí – málem, pak se však donutil povel spolknout a zadíval se pozorněji do chaosu před sebou. A vzápětí pochopil a našel odpověď.

Bitva orka s orkem v údolí Horního Surbrinu totiž vůbec jako bitva nevypadala.

„Zpátky do síně,“ pronesl hlasem sotva silnějším než šepot, který skoro zanikl v jeho zalapání po dechu.

„Co?“ zeptal se Bungalov Bác.

„Můj králi?“ přidala se generálka Dagnabet.

„Vo co de?“ obořil se na něj Bungalov Bác.

„De vo to, že král čmuchá krysu,“ odpověděla Dagnabet.

„Ptal sem se, co si myslíš ty,“ řekl Konrád Dagnabet. „A teď se tě ptam znova.“ Ukázal dolů na vířící masu malinkatých orckých postav.

Dagnabet se přesunula na skalní římse před Konráda a upřeně se zadívala na melu mezi armádami bojujícími hluboko pod nimi.

„Nemaj žádnou disciplínu,“ řekla skoro ihned. „Je to prostě vobyčejnej dav.“

„Jo, vidim to samý,“ souhlasil Konrád.

Dagnabet se na mladého krále Mitrilové síně dlouze zadívala.

„No?“ uhodil na ně netrpělivý Bungalov Bác.

Na Dagnabetině tváři se objevil úsměv, možná trochu odevzdaný, ale také pochvalný. Uctivě na Konráda, na svého krále, kývla, pak jemu i Bungalovu Bácovi odpověděla: „Vorci z Mnohošípu bojujou lepšejc.“

„Co?“ zeptal se bojechtivec.

„Jo,“ souhlasil Konrád.

„Myslej si, že nás takhle vylákaj ven,“ vysvětlila Dagnabet.

„No, tak ať je po jejich!“ vykřikl Bungalov Bác a Břichkuchací družina zajásala na souhlas.

„Ne,“ pravil Konrád a zavrtěl hlavou. „Nelíbí se mi to.“ Obrátil se k Dagnabet. „Postav hlídky, ale vostatní pudou zpátky do síně, povidám.“

„Můj králi!“ zvolal Bungalov Bác pobouřeně.

Bác, který prahnul po bitvě, prskal a zlobil se, ale Konrád se mu neobtěžoval odpovědět. Věděl, že Břichkuchači jsou především hluboce loajální. Konrád zamířil k dlouhému schodišti, které ho zavede na nižší náhorní plošinu, přímo nad Strážcovým údolím, kde čekala jeho armáda, a mávl na Dagnabet a na ostatní, aby ho následovali. Odtamtud se tajnými dveřmi dostanou do tunelů, které je zavedou zpátky dolů do Mitrilové síně.

Sejít dolů po dvou tisících schodech trvalo velmi dlouho a varovné výkřiky ze severozápadu se dostaly k patě schodiště dřív než Konrádova skupina.

„Vorci! Vorci!“ slyšeli, když měli před sebou ještě stále spoustu schodů. „Stovky! Tisíce!“

Králi Konrádovi se začalo špatně dýchat. Nebyl ve své vůdcovské roli zocelený bojem a zažil jen málo bitev, v nichž by byl zodpovědný za někoho jiného než za sebe, uvědomil si však, že se právě jen taktak vyhnul osudné chybě – chybě, která by přivodila Mitrilové síni obrovské ztráty!

„Nemožný!“ vykřikla generálka Dagnabet. „Údolí je moc daleko!“

„Třetí vorcká armáda,“ vysvětlil Konrád. „Zavřela by nám cestu ven z týdle pasti, dybysme se pustili do tý falešný bitvy tam dole v údolí.“

„No, tak je to mrtvá třetí armáda,“ prohlásil Bungalov Bác a on a jeho muži vyrazili kolem Konráda dolů a strmé schody, třebaže nebyly vůbec bezpečné, brali po třech.

Konrád zůstal stát, chytil se zábradlí a rozpřáhl paže, aby zastavil ty, kdo byli stále za ním. Myšlenky mu vířily. V duchu si vybavil pěšiny vedoucí kolem hory do údolí Horního Surbrinu a odhadl čas potřebný na takový pochod – rázný a rychlý pochod, na který už se orci skoro jistě vydali, jak si uvědomil.

„Ne!“ zařval na všechny okolo sebe a hlavně na Bungalova Báce a jeho povykující družinu Břichkuchačů. „Řikám, zpátky do síně a zabarikádovat ty zatracený dveře!“

„Můj králi!“ ozval se předvídatelný výkřik zklamání od Báce a jeho krvelačných mužů.

„Vorci sou na cestě,“ řekl Konrád Dagnabet, která stála na schodišti nad ním. „Desítky tisíc.“

Trpaslice ponuře kývla. Viděl, že touží nesouhlasit, že si nic nepřeje víc než vyrazit a zabíjet orky. Jenže nemohla a on se na okamžik obával, že to neudělala jen proto, že se mu nedokázala vzepřít. Stejně jako její otec a dědeček před ní byla i Dagnabet hlavně a především věrný voják.

„Dybysme se mohli týdle bandy zbavit a stihnout to zpátky dovnitř, řekla bych, abysme bojovali,“ pravila, jako by mu četla myšlenky a chtěla ho zbavit obav. „Tadle skupina nás ale zdrží. Myslim, že přesně to je její úkol. S řevem vyrazí proti nám, střed ale pak couvne vzad, určitě. Znova a znova, budou se držet z dosahu. Jo, a my je budem honit a sekat do nich a, jo, určitě jich spoustu pošlem na smrt, vo tom není pochyb.“

„Jenže potom se na nás vrhnou ty další dvě armády a my se nedostanem do síně zpátky živí,“ dodal král Konrád a kývl.

Dagnabet ho poplácala po rameni. „Rozhod ste správně, můj králi, už podruhý,“ řekla.

Ze severozápadu k nim dolehly další výkřiky varující před blížícími se orky.

„Eště nejsme doma,“ varoval Konrád a tryskem se rozběhl dolů ze schodů. Když se přiblížili k patě schodiště a zbývalo jim už asi jen sto schodů, naskytl se jim první pohled na třetí orckou armádu, na černý houf ženoucí se kamenitými kopci.

„Vrrci,“ vydechla Dagnabet. Orcký útok vedla kavalerie, obrovští orci jedoucí na zuřivých vlcích. Když se ocitli na dohled trpasličí armády rozprostřené po náhorní plošině, zatroubili na falešně znějící rohy a začali skandovat Grúmšovo jméno – a vůbec nezpomalili, hnali se vpřed a dychtili po bitvě stejně jako Břichkuchači.

Konráda napadlo, že by měl zakřičet na Bungalova Báce, poznal však, že to není nutné. Bác a jeho muži už totiž blížící se orky zahlédli a nic, co by v tu chvíli král řekl, by jejich reakci nezměnilo. Nakonec přece jen dojde k bitvě a Břichkuchací družina věděla, kde je v takovém boji její místo. Běželi, skákali a valili se dolů ze schodiště jako jeden muž, přistáli na náhorní plošině a vyrazili do útoku. Bungalov Bác zařval na velitele posádky, aby se stáhli, a ti ochotně poslechli, neboť i oni věděli, kde mají Břichkuchači své místo – v čele, jak jezdci na vrrcích rychle a bolestivě poznali. Kavalerie, úderné jednotky, spoléhaly na prudkost a agresi, díky níž rozháněly linie a děsily nepřátele, kteří následně opouštěli obranné pozice. Slavná Břichkuchací družina z Mitrilové síně však na tuto taktiku reagovala naopak ještě prudším protiútokem.

A s Břichkuchací družinou v přední linii se trpasličí lučištníci ani nelekli, ani neustoupili a těsně před ohlušující kolizí vypustili do vzduchu mračno šípů.

Jezdci na vrrcích byli zastaveni stěnou střel a následně skákajícími trpaslíky v nabroušené zbroji.

Pro Válečná kladiva začala bitva skutečně dobře. Bušící zahrocené pěsti Břichkuchačů nutily orky chroptět a vrrky kňučet. A kavalerie navíc vyrazila vpřed příliš rychle, orckou pěchotu tak nechala daleko za sebou.

Armáda Mitrilové síně ji zmasakrovala a krále Konráda provázely dolů ze schodů jásot a volání po orcké krvi.

A možná by ho provázely až do bitvy, jenže generálka Dagnabet, která byla přímo za ním, mu šeptala do ucha a nyní to byla ona, kdo nabádal k větší opatrnosti jeho.

Konrád konečně seskočil ze schodů na plošinu, tryskem se rozběhl k velitelům posádky a křičel rozkazy k semknutí řad. Proběhl kolem zadních řad formace a začal na ty vzadu volat, ať okamžitě zahájí ústup zpátky do síně.

„Dovnitř a pryč vode dveří,“ přikázal. „Vykliďte ústup do síní pro všecky.“

Obrátilo se k němu mnoho rozčarovaných pohledů – zklamalo by ho, kdyby ne – trpaslíci se však se svým králem nepřeli. Za hlasitého povzbuzování, jehož cílem byli ti, kdo se pustili do boje s orky v přední linii, se zadní řady formace daly na rychlý, spořádaný ústup.

Král Konrád se zastavil a otočil se. „Ke dveřím,“ poručil Dagnabet.

Trpasličí válečnice zalapala nevěřícně po dechu.

„Potřebuju tě tam,“ vysvětlil Konrád. „Vznikne tam pořádná tlačenice a ty, kerý se nedostanou dovnitř, povraždí. Běž a nedovol jim zastavit se. Každý, koho dostaneš dovnitř, je další, kerýho zachráníš.“

Dagnabet nedokázala skrýt zklamání a jen zavrtěla hlavou.

Konrád k ní přiskočil a popadl ji za límec. „Myslíš si, že někdo jiný má stejný respekt jako Dagnabet?“ zaječel jí do obličeje. „Myslíš si, že tam můžu poslat ňákýho vobyčejnýho trpaslíka a dveře zůstanou průchodný? Že se ti, kerý utikaj – a kerej trpaslík chce vzít roha, co? – nezastaví a nevohlídnou se? Potřebuju tě, holka, teďka víc než kdy dřív.“

Dagnabet se napřímila a vzchopila se. „Ano, můj králi!“ odpověděla rázně. „Ale nezustávejte tu venku moc dlouho a nedejte se zabít. Potřebujete mě a já vodvedu svoji práci, ale vy nezapomínejte, že Mitrilová síň potřebuje i vás. Teďka víc než kdy dřív, jesli tady vorci míněj zůstat.“

Konrád kývl a obrátil se k odchodu, ale Dagnabet ho chytila za rameno a otočila ho.

„Nenech se zabít,“ řekla mu naléhavě, pak ho políbila pro štěstí.

Pro štěstí a i z jiného důvodu, jak si oba s překvapením uvědomili.

Potom se rozběhli opačnými směry. Dagnabet křičela rozkazy, ať trpaslíci vytvoří vodicí linie ke dveřím, a Konrád k sobě svolával polní velitele. Až když se přiblížil k místu bitvy, získal širší rozhled po svahu kolem hory, a to, co trpasličí král spatřil, mu opět málem vzalo dech.

Orcké armády v údolí Horního Surbrinu byly velké, tahle ale byla největší a za houfy orků se navíc hnali obrovští tvorové s modrou kůží, celá legie ledových obrů.

Veškeré Konrádovy případné naděje na to, že by zůstali a bojovali, odplavila realita. I kdyby na bojiště poslal všechny trpaslíky z Mitrilové síně, plně vyzbrojené a obrněné, s podporou těžkých válečných strojů – balist a katapultů – a v předem naplánovaných formacích, tuto bitvu by stejně nevyhráli, dokonce i kdyby se orkům nehnaly na pomoc dvě armády z údolí Horního Surbrinu.

Konrád Těžká kovadlina ještě nikdy neviděl tolik orků.

Zčernala jimi celá cesta a horský svah připomínal svíjející se beztvarou bestii.

Toho dne si král Konrád mnohokrát připomněl, že musí zachovat klid a být neochvějným vůdcem. Netrhl sebou, když jednoho z polních velitelů hned vedle něj rozdrtil balvan hozený obrem. Potlačil zmučené zakvílení, když Bungalov Bác a družina Břichkuchačů v moři orků padli.

A udržoval je všechny ve spořádaném pohybu. Jedna řada ustoupila vzad, a jakmile se znovu zformovala, další ustoupila za ni. S každým přesunem krokového ústupu zůstávalo naživu méně a méně trpaslíků, na každého padlého trpaslíka však zůstalo na zemi ležet hned několik orků v křečích a na pokraji smrti.

V jeden temný okamžik si byl Konrád jist, že je vše ztraceno, kupředu totiž vyrazili obři, kteří metali stranou orky před sebou, aby se dostali k nenáviděným trpaslíkům.

„Zapřete se a děte jim po kolenou, hoši!“ zařval a trpaslíci zajásali. A pak zajásali ještě hlasitěji, když jim nad hlavami s hukotem prolétla salva střel z balist. Obři v přední linii zavrávorali a padli a ti za nimi se dali rychle na ústup.

Šokovaný král Konrád se rychle otočil a spatřil Dagnabet.

Krásnou a divokou Dagnabet. Statečnou, šlechetnou a věrnou Dagnabet.

Linie trpaslíků ustupovaly spořádaně a rychle dveřmi do síně, Dagnabet se ale navzdory této velké odpovědnosti podařilo vytáhnout ven čtyři balisty, vrhající oštěpy, a to právě pro případ, že by se do útoku pustili obři.

Mitrilová síň toho dne přišla o šest desítek statečných trpaslíků, třikrát tolik jich navíc utržilo vážná zranění, a to včetně Bungalova Báce, kterému se nějak podařilo střet přežít.

Nyní ale byli v bezpečí za vyztuženými dveřmi a okamžik překvapení pominul.

A před severní bránou ležely stovky mrtvých orků a tři obři.

„Vodved ste dobrou práci,“ pochválila ho Dagnabet, když se vůdci síně sešli k válečné poradě. „Král Bruenor by byl pyšný.“

Král Konrád věděl, že od dcery Dagnabita, vnučky legendárního Dagny, to není žádná lichá chvála.

Přijal ji však s klidem, neboť věděl, že jeho zkouška teprve začala.

Na jeho prahu se totiž utábořila obrovská orcká armáda.

KAPITOLA 2

HRANICE MEZI ŽIVOTEM A SMRTÍ

Drizzt se nemohl přenést přes realitu toho, kde se nacházeli: v jeskyni zvané Kameníkova útěcha.

V jeskyni.

Otevřenou přední částí, již nedávno rozšířila skupina odhodlaných kameníků, viděl Drizzt zčernalé ruiny staré hospody, jejíž velký krb zůstal osaměle stát pod širým nebem – byl to památník, připomínka toho, co bylo a už není. Drizzta napadlo, že zapadající slunce za ním se k němu dobře hodí.

Jak tam tak seděl a vzpomínal na svá dobrodružství v tomto městě, kde bojoval s mořskými ďábly a pomáhal houževnatým obyvatelům zesílit hranice a zabezpečit pláže, nemohl hledět na ten krb bez hluboké lítosti a těžkého pocitu ztráty. Kameníkova útěcha byla ve dnech bojů se sahuaginy shromaždištěm celého Vytrvalého Přístavu. Scházely se tam válečné družiny, které následně vyrážely k hradbě bojovat s útočícími netvory, a právě tam byli odnášeni ranění k ošetření léčiteli a kleriky – sám Drizzt osobně pomáhal znehybnit jednoho vážně raněného muže, kterému Ambra zachránila život božskými kouzly. Pro lidi z Vytrvalého Přístavu byla Kameníkova útěcha v těch zoufalých dnech příslibem lepší budoucnosti.

A teď byla pryč, mrtvá, spálená na popel drowskými útočníky, kteří sem zjevně přišli hledat Drizzta.

Ta skutečnost se rozléhala Drizztovými myšlenkami a vracela ho o desítky let a o mnoho mil zpátky do minulosti. Tehdy se pro něj drowové vrátili do Mitrilové síně. A před nedávnem se družina vedená Tiagem vydala při honu na něj a na balora – démona, který po Drizztovi také šel – na Planinu ledového větru.

Drizzt se rozhlédl po svých společnících a zastavil se u Regise, který vypadal v lesklém modrém baretu a krásném plášti skutečně uhlazeně. Drizzt a ostatní si často utahovali z toho, že k nim Regis neustále přicházel s problémy za patami. Kdysi dávno, když ještě Regis pracoval pro jednoho z pašů v Kalimportu a podvedl ho, se za půlčíkem pustil na Planinu ledového větru Artemis Entreri. A nedávno napadl společníky na západ od Dlouhého Sedla kostěj Ebenduch, který Regise pronásledoval.

Při pohledu na ruiny Kameníkovy útěchy a s ohledem na rozbouřené vody, které se za ním neustále táhly, se však Drizzt neubránil dojmu, že to on a ne Regis by měl mít pověst někoho, koho pronásledují potíže.

Drowský hraničář se při tom pomyšlení usmál. Dříve by podobně temné myšlenky těžce nesl a břemeno viny by ho nutilo zamračeně stáhnout ústa.

Teď už ale znal pravdu. Konečně chápal, že svět je rozlehlý a nebezpečný, a to bez ohledu na to, jakou cestu si zvolí – a těm, kdo se řadili mezi jeho přátele a spojence, hrozilo větší nebezpečí bez něj. Temní elfové nepotřebovali k napadení města žádný konkrétní důvod a každý velký démon, který by získal ve světě smrtelníků svobodu, by vyvolal chaos, ať už by pronásledoval Drizzta nebo ne.

Nebyla to jeho vina. Zkáza Kameníkovy útěchy nepadala na jeho hlavu. Nebýt Drizzta a jeho bývalých společníků, Entreriho, Dahlie a ostatních, kteří zahnali sahuaginy zpátky do moře, bylo by toto místo, vlastně celé město, patrně už dávno opuštěno.

Při vzpomínce na svoji druhou družinu si opět prohlédl Společníky síně, jednoho po druhém. V mnoha ohledech si byly obě skupiny velmi podobné. Jak tito dobrodruzi, tak ti předchozí, kterými se Drizzt obklopil, byli skvělými bojovníky, jakým se v Říších vyrovnal jen málokdo.

Tím ale veškeré podobné rysy končily, byly jen povrchní. V srdci cítil naplnění. Až na schopnost ohánět se mečem nebo kouzly nebo bojovat ve skutečně devastující harmonii bok po boku se tato skupina, která ho doprovázela nyní, lišila od Entreriho, Dahlie a ostatních nejvíce, jak jen mohla.

Zasmál se nahlas, když si vybavil Afafrenfera a Ambru mezi těmito lidmi ve staré Kameníkově útěše. Trpaslice nechala mnicha bojovat za peníze, kterých vyhrávala celé měšce tak, že sázela na Afafrenfera, který nevypadal nijak nebezpečně. Díky studiu bojových umění, které se soustředilo na boj holýma rukama, dokázal vysoký a hubený Afafrenfere lehce porazit muže mnohem větší a silnější, než byl on.

„Co vidíš ve svý mysli, elfe?“ zeptal se Bruenor. „Co je tak zatraceně směšnýho?“

Drizzt jen zavrtěl hlavou a ani na Bruenora nepohlédl. Oči totiž obrátil k Wulfgarovi na druhé straně široké jeskyně. Kdyby se tu Ambra a Afafrenfere objevili nyní a pokusili se svůj trik se sázkami zopakovat, přijal by Wulfgar jejich výzvu?

A kdyby ano a Wulfgar by se zkušenému mnichovi postavil, na koho by si Drizzt vsadil?

„No?“ ponoukl ho Bruenor.

„Na Wulfgara,“ rozhodl se Drizzt a odpověděl tak sám sobě, ne trpaslíkovi. Kývl a celý souboj si představil. Třebaže Afafrenferovy dovednosti byly nezpochybnitelné, Drizzt znal Wulfgarovu sílu až příliš dobře, než aby vsadil proti němu.

„Co?“ zeptal se trpaslík nechápavě.

Drizzt se znovu zasmál. Jak by ne? Třebaže Vytrvalý Přístav zažil v nedávné době kruté věci, smutek nepřetrval dlouho, zvlášť když se mu postavil duch města, jehož houževnatí obyvatelé byli plní života a radosti a tuto noc slavili návrat několika občanů, které považovali za navždy ztracené v rukách drowských nájezdníků.

Do jeskyně přicházeli další a další lidé, jak se zprávy o záchraně – a hrdinských zachráncích – šířily.

„Tohle byl důl?“ zeptal se Regis, když se posadil na opačnou stranu Catti od Drizzta.

„Kamenolom,“ opravil ho Bruenor s pohledem upřeným na stěny jeskyně zbrázděné ostrými zářezy. „Nebo možná vobojí,“ dodal, když si všiml tunelu vzadu v rozlehlé komnatě.

Z opačné strany této největší komnaty k nim dolehl jásot, a když se tím směrem všichni obrátili, uviděli, jak do sebe Wulfgar obrátil velký korbel napěněného piva, povzbuzován halekáním hostů. Barbar zvedl jednu paži a předvedl jim svaly, velké a tvrdé jako kamení, které trpaslíci odsekávali krumpáči.

Jásot se postupně nesl do stran i dozadu ke zbývajícím čtyřem hrdinům, ke kterým s rukama plnýma korbelů a s tvářemi samý úsměv mířila trojice hostů. Budou slavit celou noc, vyhlásili vůdcové města.

„Ambra bude litovat, že s námi nešla ještě kousek dál na sever,“ podotkl Regis a vzal si nabízený džbán.

„Takže přežila?“ ozval se chraplavý hlas ze strany.

Společníci se otočili a spatřili vskutku podivného tvora: byl to napůl elf, napůl tiefling, oděný do tmavého hávu, a v ruce držel kostěnou hůl s malinkou humanoidní lebkou na vrcholu. Byl polámaný a pokroucený a na první pohled působil neduživě. Jenže každý, kdo poznal střih jeho šatů a čirou moc vyzařující z jeho hole, si uvědomil, že zdání klame. Vyzáblá ramena se skláněla poněkud našikmo, levou stranu měl víc vzadu než tu pravou a levá paže za ním ochable povlávala, skoro jako ocas vyrůstající z horní části zad.

Drizzt vytřeštil oči a měl pocit, že snad spadne ze židle.

„Efron?“ zeptali se vnímavý Regis a Catti drowa jednohlasně.

Drizzt se vzchopil a vyskočil ze židle. „Efrone!“ vykřikl a rozběhl se stisknout černokněžníkovi ruku. Potom si ho Drizzt přitáhl a objal ho a tiefling – který dříve sdílel s Drizztem celu v domově Drayga Rychlého – mu objetí s radostí oplatil.

„Myslel jsem si, že jsi mrtvý.“

„Skoro jsem byl,“ odvětil Efron, když se odtáhl na vzdálenost paže. „Špinaví dr…“ Odmlčel se, těžce polkl a změnil slovo na: „Drideři.“

Drizzt kývl a nechal to být. Kdyby Efron řekl „drowové“, Drizzt by s ním vzhledem k okolnostem musel souhlasit.

„Já se bál, že i ty jsi mrtvý,“ pravil Efron. „Hledali jsme tě na horském svahu na Planině ledového větru, ale nemohli jsme najít tvoji stopu.“

„Nakonec to tak bylo lepší,“ odvětil Drizzt.

Efron přistoupil o kousek blíž a přiblížil ústa k Drizztovu uchu. „Je mi líto, jak to mezi námi všemi dopadlo,“ zašeptal a mínil tím onu temnou noc na Kelvinově mohyle. „Ptali jsme se na tebe trpaslíků, nic ale neslyšeli.“

„Proti přání tvé matky nepochybně,“ řekl Drizzt. Začal svá slova s úsměvem, ten se ale rychle vytratil, když si vzpomněl, jak Dahlia, Efronova matka, dopadla.

Drizzt se odtáhl a široce se usmál. Pokynul na Wulfgarovu prázdnou židli u stolu a vybídl Efrona, ať se posadí.

„Musím ti toho tolik říct,“ pravil Drizzt.

Efron zaváhal, pak požádal: „Pověz mi o mé matce.“

Mrak, který se přehnal přes Drizztovu tvář, prozradil Efronovi všechno, co potřeboval slyšet. Zdálo se, že se tieflingovi podlamují nohy, těžce se tak svalil na židli.

Drizzt mu představil své společníky a dokonce zavolal zpátky ke stolu i Wulfgara.

„To je Catti?“ zeptal se Efron v jednu chvíli. „Vážně?“

„Ze stejného lesa, kde jsme spali i my,“ pokusil se Drizzt vysvětlit. „Vrátila se zpátky stejně jako my, po dlouhém spánku.“

Efron si ženu změřil od hlavy k patě a jeho výraz prozrazoval nechuť, třebaže se ji ze všech sil snažil skrýt. „Našel jsi svého ducha,“ řekl dosti suše Drizztovi.

Catti kývla. Drizzt poznal, že se jí v krku usadil knedlík, neboť věděla, že musí s pravdou ven – především pak ona – a že upřímné převyprávění jejich nedávných dobrodružství mladého černokněžníka dozajista hluboce raní.

„Ambra žije, ano. Spolu s Afafrenferem míří na jih a pak to chtějí vzít po vnitrozemském moři na severovýchod,“ vysvětlil Drizzt, když mu pověděl o jejich nedávné cestě do Gauntlgrymu. „Drowský útok přežil i Entreri, s námi se ale nevrátil. Možná je pořád v Gauntlgrymu, co my víme, ale nepochybuji o tom, že žije – jen málo lidí je víc ostražitých než Artemis Entreri.“

„Ale moji matku zabili,“ řekl Efron.

Drizzt si povzdychl a chystal se odpovědět, do řeči mu ale skočila Catti. „Ne,“ řekla dosti ostře a všechny oči se obrátily jejím směrem.

„Zabila jsem ji já,“ přiznala.

Teď to vypadalo, jako by měl ze židle spadnout Efron, a Drizzt vedle něj zatajil dech, neboť očekával výbuch.

„Oni jí provedli něco horšího,“ pokusil se Drizzt vysvětlit. „Řekli jí, že jsi mrtvý. Podle Entreriho to zlomilo její srdce i ducha. Napadla Catti…“

„Nechtěla jsem ji zabít,“ řekla Catti. „Vůbec jsem s ní nechtěla bojovat. Dahlia nebyla můj nepří…“

„Byla Drizztovou milenkou,“ prohlásil Efron, jako by to všechna její tvrzení vyvracelo.

Catti ale jen pokrčila rameny, jako by na tom nezáleželo, a skutečně nezáleželo, ne jí a ne v žádném racionálním smyslu. „Měla bych žárlit, když mě můj manžel považoval sto let za mrtvou? Když jsem skutečně byla sto let mrtvá?“

Efron se na ni upřeně zadíval. Jednou nebo dvakrát se chystal promluvit, jako by si nebyl jist, jaká slova má použít a jaký tón. Nakonec to ale vypadalo, že se trochu uvolnil.

„Nebyla můj nepřítel,“ zopakovala Catti. „To nikdy. V ohňové komnatě v Gauntlgrymu jsem ale nebojovala jenom s Dahlií. Ovládala nefritové pavouky. Bojovala s démonickým okem, posedlá duchem lady Lolth, zatímco mě naplňovala moc Mielikki. Byly jsme figurkami dvou bohyň – to je mi jasné. A mohu ti se vší jistotou říct, Efrone, že jsem tvoji matku osvobodila od kletby horší, než je smrt.“

„Hranice mezi životem a smrtí,“ zamumlal Efron, sklopil oči a po napjaté kůži na hubené líci mu stekla slza. „Zdá se, že je tak tenká, a v poslední době po ní mí blízcí kráčejí tak často.“

„S vohledem na tvoji hůl s lebkou a na to, co vo tobě řek tady elf, bys to ty měl vědět líp než kdokoli jiný,“ vložil se do hovoru Bruenor.

Efron vzhlédl a podařilo se mu sebekriticky pokrčit rameny.

„Pověděli jí, že jsem mrtvý?“ zeptal se Drizzta.

Drow ponuře kývl.

„Pak zemřela bez naděje,“ bědoval Efron. „Ztratila tebe…“ Odmlčel se a rozpačitě se zasmál Cattiiným směrem. „Ztratila tě kvůli ní. A navíc si myslela, že jí vzali i mě – a já tu bolest zažil, když jsme uvěřili, že jsme o ni přišli v domově Drayga Rychlého. Ztratil jsem ji tak krátce po našem usmíření…“ Povzdychl si a nepokračoval.

„Ale stejně jako v případě lidí, kteří kolem nás oslavují, dopadl drowský útok na Vytrvalý Přístav líp, než jsi čekal,“ namítl Regis. „Mnozí z těch, které jsi považoval za mrtvé, žijí, ne?“

Efron se na něj prázdně zadíval. Očividně se nedokázal přimět hledět na celou situaci pozitivně. Tiefling vlastně působil přímo nevěřícně a Regis se odsunul na židli dozadu.

Efron se rychle otočil k Drizztovi, jako by ho něco napadlo. „Kam mají namířeno Afafrenfere a Jantar? Říkal jsi na jih a pak přes vnitrozemské moře. Takže jsou na cestě do Suzailu?“

„Míří do Krevel a do království Damara,“ odvětil Drizzt. „Chtěli se vydat do Afafrenferova bývalého domova, do kláštera Žlutá růže. Je to ale dlouhá a svízelná cesta s mnoha odbočkami, o tom není pochyb.“

Efron se pevně zapřel holí o zem vedle své židle a rychle vstal. „Pak se s vámi…“

„Pojď s námi,“ vyhrkl Drizzt a čtveřice okolo stolu nad jeho nečekanou nabídkou vytřeštila oči.

„Hledáme pravdu v nebezpečné zemi,“ vysvětlil Drizzt. „Obávám se, že bude potřeba našich čepelí, protože v sázce bude osud mnoha království.“

Efron zaváhal, rozhlédl se po Společnících síně a každého z nich si změřil. Pak pokynul Drizztovi a společně poodešli stranou, aby si mohli promluvit v soukromí.

„Moje magie se tvým společníkům nebude líbit,“ řekl, když spolu osaměli.

„Jsou tolerantní,“ ujistil ho Drizzt vesele.

Jenže Efron vrtěl hlavou. „Bude lepší, když najdu mnicha a trpaslici, nebo se vydám vlastní cestou,“ rozhodl. „Jsme jiní, Drizzte Do’Urdene, a proto ti dávám sbohem. Nepochybuji o tom, že se naše cesty zase zkříží, a až se tak stane, ať už budou okolnosti jakékoli, věř, že nejsem tvůj nepřítel – nikdy nebudu tvůj nepřítel.“

„A mých přátel?“ zeptal se Drizzt skepticky, pak přešel rovnou k věci a dodal: „A Cattiin?“

Efronovo mlčení bylo výmluvné. Cattiina přítomnost a nedávná minulost ho samozřejmě od jejich družiny odvrátily, třebaže si na ní nevybil vztek a Drizzt viděl, že se aspoň snaží akceptovat její vysvětlení.

Očividně mu ale chutnalo hořce.

„Věřím její historce,“ řekl Efron nakonec.

Drizzt kývl, avšak ne proto, že by tomu věřil. Nebyl přesvědčený dokonce ani o tom, že tomu věří sám Efron. Drizzt však dobře věděl, že mladý černokněžník v tento bolestivý okamžik nedokáže po emocionální stránce víc nabídnout.

„Bude lepší, když půjdu s Afafrenferem a s Ambrou,“ řekl Efron tiše a Drizzt nemohl nesouhlasit. Poplácal Efrona po rameni a znovu ho objal.

„Rád jsem tě viděl, v dobrém se rozcházíme a zase se s tebou rád sejdu na jiné cestě a v jiný den,“ řekl Drizzt.

Efron kývl, opustil jeskyni sloužící jako Kameníkova útěcha a zakrátko opustil i Vytrvalý Přístav a vydal se cestou na jih.

„A kolik nocí bude podle tebe trvat, než pomstí svoji mámu?“ zeptal se Bruenor, když se Drizzt vrátil zpátky ke stolu. Trpaslík silně a s nechutí zavrtěl střapatou hlavou.

„Drizzt ho pozval, ať jde s námi, aby na něj mohl dohlédnout,“ řekl Regis trpaslíkovi.

„Ach, ale bylo to tak, elfe?“

Drizzt neodpověděl. Svezl se zpátky na židli a vyměnil si pohledy s Catti.

„Bude lepší, když Efron půjde s ostatními,“ řekla tiše a Drizzt kývl. „Jeho bolest je čerstvá – a jak by ne? Až uplyne trochu času, možná najde lepší způsob, jak na celou věc nahlížet.“

„No, elfe?“ obořil se Bruenor na Drizzta a ten na něj zvědavě pohlédl. „Přizvals ho k nám, abys na něho dohlíd?“

Drizzt o jeho slovech a hlavně o jeho obviňujícím tónu po několik úderů srdce přemýšlel, pak odpověděl: „Přizval jsem ho, protože je můj přítel.“

„Přítel, kerýmu mý děvče zabilo mámu,“ odsekl trpaslík. „A kerej to ví!“

„Takže se budeme muset ohlížet přes rameno?“ zeptal se Wulfgar.

„Ne,“ prohlásil Drizzt hlasitě, bez váhání a s jistotou. Čtveřice se po jeho nečekaném výbuchu odtáhla.

„Ne,“ zopakoval drow měkčeji. Zaváhal, zvážil svoji reakci a zavzpomínal na dobu, kterou strávil s Efronem a ostatními a v Dahliině náruči. Všichni měli velmi komplikovaný vztah – nesetkal se snad s Ambrou a Afafrenferem, když se snažili zajmout nebo dokonce zavraždit jeho a Dahlii? V brutální a krvavé bitvě, ve které Drizzt zabil Afafrenferova milovaného mnišského společníka Parbida?

Ale Afafrenfere mu odpustil.

Ano, takové to bylo s jeho dřívějšími společníky, pochopil Drizzt v tu chvíli. Žili na hraně katastrofy a na hraně morálky, ale všichni do jednoho, a to včetně Entreriho, vždy přebírali odpovědnost za své činy. Afafrenfere akceptoval, že když Drizzt porazil Parbida, jen se bránil, a to v boji, který vyvolali Parbid, Afafrenfere a ostatní žoldáci Cavus Dun. Afafrenfere svůj hněv překonal, přijal Drizzta za společníka a naučil se mu důvěřovat.

Drizzt si byl jist, že stejně to dopadne i s Efronem. Mladý tiefling zakusil tolik bolesti, a přesto si uchoval smysl pro spravedlnost. Odmítl se k nim teď připojit, protože rána byla stále čerstvá a pokaždé, když by pohlédl na Cattiinu krásnou tvář, by si určitě vzpomněl na svoji mrtvou matku.

V jiný den, na jiné cestě, až se rány zahojí, to možná bude jiné.

„Setkali jste se s mými čtyřmi společníky,“ řekl Drizzt. „Dovolte, abych vám o nich něco řekl. A taky o Dahlii.“

„Já se s ní setkala,“ připomněla Catti.

„Já taky,“ pravil Wulfgar, „když tvoje tlupa veselých vrahů prošla táborem mého lidu těsně před jarní rovnodenností.“

„Jo, a já tu bláznivou elfku znal už předtím, nebos zapomněl?“ naléhal Bruenor.

„Pak vám o nich povím něco víc,“ odvětil Drizzt s úsměvem.

„Já znám Artemise Entreriho líp než ty,“ přidal se Regis. „Nepotřebuji o něm slyšet nic víc.“

Jenže Drizzt vrtěl hlavou. „Znal jsi muže, kterým Artemis Entreri býval,“ vysvětlil a Regis zakoulel očima. Ani Catti, kterou zabiják kdysi zajal, se nezdála přesvědčená.

„Toto město, Vytrvalý Přístav, dnes existuje právě díky jejich úsilí, protože bojovali po mém boku. Společně jsme zahnali mořské ďábly od břehů a posílili jsme město na duchu i ve zbrani. Zmiňte se o kterémkoli z mých bývalých společníků komukoli z Vytrvalého Přístavu a uslyšíte velké hurá.“

„I po tom, co je sem přišli hledat drowové a velkou část města zpustošili?“ namítla Catti.

„Ano,“ trval na svém Drizzt. „Vedli jsme si tu dobře a odvedli jsme dobrou práci. Dokonce i Entreri a bez odměny.“ Drizzt se usmíval – nemohl si pomoct – a pokyvoval při těch slovech hlavou.

„Možná bys za nima měl jít taky, co, elfe?“ zabručel Bruenor. „Vypadá to, že už nás nepotřebuješ.“

„Se svojí současnou společností jsem docela spokojený,“ ujistil ho Drizzt.

„Tak běž a přiveď toho vyzáblýho, zmrzačenýho klučinu zpátky a my pošlem tady Kručibřicha pro trpaslici a mnicha a pudem najít Entreriho. S těma čtyřma po boku vyženeš ze Stříbrnýho pomezí Vobouldovy psy sám, zdá se mně.“

„Jsou impozantní, to nepopírám,“ odpověděl Drizzt na kousavou poznámku.

„Pcha!“ odfrkl si Bruenor, rozhodil pažemi, pak se otočil a zavolal na hostinského. Když nedokázal upoutat jeho pozornost, zvedl svůj štít, sáhl za něj a vytáhl magický džbánek silného piva.

Catti se zasmála a Wulfgar se zvedl a nabídl se, že půjde pro další rundu. „Abychom si mohli připít na tvé staré společníky,“ řekl s mazaným mrknutím na drowa. Ta trocha napětí, které se mezi nimi nahromadilo, se tak prakticky rozplynula.

Když však Drizzt pohlédl na Regise, všiml si, že na něj půlčík upřeně hledí. Ne, uvědomil si, ne na něj. Ne doopravdy. Regis hleděl skrz něj, skrze ně všechny, ztracen ve vlastních myšlenkách.

Drizztův příběh půlčíka skutečně tvrdě zasáhl, neboť i Regis poznal mocné společníky na cestách a mnohem víc.

Skoro si přál, aby ho poslali za Ambrou a Afafrenferem, jak Bruenor žertoval. Co by se asi stalo, kdyby znovu vyrazil po Kupecké cestě s Doregardem a Rozesmátými poníky?

Co by se asi stalo, kdyby dojel až do Cormyru a na pobřeží Moře padlých hvězd?

Kdyby se zahleděl přes vodu, v duchu by Regis určitě opět viděl sídlo Topolinů a v srdci Donolu. Jeho andělská tvář se bezděčně roztáhla v úsměvu, při němž se mu nadzvedly konce stylového kníru, když si vybavil jejich cvičný souboj, po kterém si padli do náruče a ve vášnivém objetí klesli na podlahu.

„Regisi?“ uslyšel zdálky, a když se opět soustředil, spatřil, že na něj Drizzt a Catti zvědavě hledí.

Regis odpověděl Drizztovi s teskným úsměvem: „Jestli jim věříš, klidně pojedu po jejich boku. Dokonce i s tím černokněžníkem.“

Potom půlčík vstal, dotkl se lemu módního baretu v pozdravu a odešel. Opustil Kameníkovu útěchu a vyšel ven do ulic Vytrvalého Přístavu. Slunce právě zapadlo, objevovaly se první hvězdy a na východě vyšel jasný měsíc.

Regis přemítal, jestli teď Donola Topolino rovněž hledí na měsíc. Vzpomínala na něj? Cítila kolem sebe jeho paže, jako on cítil ty její?

„Zase spolu budeme pozorovat východ měsíce, má lásko,“ slíbil půlčík a otočil se, aby se vrátil zpátky do jeskyně, která sloužila jako hostinec.

Než ale mohl vejít dovnitř, zastavil se. „Dnes večer ne,“ zašeptal a odvrátil se. Rozhodl se, že dnešní noc není určena Společníkům síně. Dnešní noc nepatřila Regisovi, nýbrž Pavoukovi, chlapci, kterým byl v Aglarondu.

Pavouk Parafín vyšplhal na střechu nejbližšího domu – náhodou to byla stejná budova, na kterou vylezl i Artemis Entreri během bitvy s drowy – posadil se na okraj a klátil nohama v chladném mořském vzduchu.

Nevěděl o tom, pod okapem ale měl na dosah velmi zvláštní dýku posázenou drahokamy, zbraň zabijáka, která uměla krást životní sílu oběti.

Dýku, kterou Regis dobře znal, neboť ho v rukách Artemise Entreriho v předchozím životě připravila o prst…

KAPITOLA 3

SLZAVÝ TARSACH

„Lorgru, Lorgru,“ bědovala Sinnafein udýchaně, zatímco odpočívala, schovaná v chýši vysoko v koruně obrovského jehličnanu, a masírovala si bolavé nohy. Hbitá elfka by dříve neměla problém vylézt tak vysoko na strom, v minulosti však utrpěla vážné zranění; nohy jí pořezal vlastní manžel.

Zranil ji a ponechal napospas hordě vzteklých orků.

Ti ji však nezabili. Byl totiž mezi nimi Lorgru, syn krále Oboulda a pravděpodobný následník trůnu Mnohošípu. Lorgru byl ork, proto ji samozřejmě toužil zabít. Ona a její drowský manžel si prosekali cestu jeho orky z Mnohošípu, když se zoufale pustili za dcerou.

Přesto a navzdory hlasitým protestům mnoha svých válečníků Lorgru pochopil, že nechat Sinnafein žít by pro něj mohlo být výhodné. Vrátil ji proto jejímu lidu v Měsíčním lese, v nejzápadnější části velkého Třpytného lesa, výměnou za veřejnou omluvu, příslib dobré vůle a hromadu zlata.

Stalo se tak před několika desetidny a nyní, z nějakého důvodu, který Sinnafein nedokázala pochopit, Lorgruovo milosrdenství a následné chování nedávaly smysl. Na hranice Měsíčního lesa přitáhly orcké armády. Několikrát překročily Surbrin, napadly elfské území, kácely stromy a zakládaly ohně.

A teď toto, lamentovala Sinnafein s pohledem upřeným přes východní hranici elfského území, na Chladné údolí. I tam přitáhli orci, velké vojsko, které se usadilo v podhůří Rauvinských hor. Nedávalo to smysl. Přesahovalo to běžné výpady, které zkoušely obranu této oblasti, a zástupy orků byly rozhodně příliš velké na to, aby se jednalo o nějaký odpadlý kmen. Takový pochod vyžadoval plánování a koordinaci a patrně byl připraven ještě předtím, než Sinnafein pocítila kousnutí Tos’unova meče.

„Jsou to orci z Mnohošípu,“ potvrdila zkušená mladá průzkumnice Myriel, když vylezla nahoru k Sinnafein.

Elfská vůdkyně sebou po té zprávě trhla – doufala, že zvědové potvrdí, že jde jen o další kmen a ne o varovné znamení, že válka s rozlehlým orckým královstvím propukla naplno. „Víš to jistě?“

„Není o tom pochyb, má paní,“ odvětila Myriel. „Nesou standarty pevnosti Temný šíp. Mezi našimi zvědy zpočátku nastal zmatek, když jsme se totiž přiblížili natolik, abychom slyšeli jejich modlitby a bojové skandování, vůbec jsme nezaslechli jméno krále Oboulda.“

Sinnafein na mladou ženu zvědavě pohlédla. Orčtí polní velitelé, kteří neprojevovali králi náležitou úctu téměř v každé své větě, častokrát končili nabodnutí na vysokém kůlu.

„Křičeli ‚vojevůdce Hartusk‘,“ dodala Myriel.

„Hartusk?“ zašeptala Sinnafein spíše sama sobě než mladé průzkumnici. Slyšela to jméno už dřív, třebaže nedokázala říct kde. Zadívala se na orcké vojsko v dálce a snažila se to pochopit. Takže ne král Obould, ale Hartusk? Tak kde je tedy Obould a kde Lorgru, jeho syn a dědic?

Sinnafein zamrazilo v zádech, když si vzpomněla na dny svého zajetí Lorgruovou družinou. Když orcký princ Mnohošípu jasně a neoblomně rozhodl, že ji vrátí do Měsíčního lesa, nejdivočejší z jeho podřízených to nepřijali dobře. Sinnafein si popravdě byla mnohokrát jistá, že je po ní, když se k ní jeden z níže postavených orků přiblížil, jako by se chystal vzít její osud do svých ošklivých rukou. Když orcká družina dorazila k Surbrinu, Sinnafein slyšela, jak se Lorgruovi poddaní vyjadřují o princi s nepokrytým opovržením, a byla překvapená hloubkou jejich nespokojenosti a šokovaná jejich opovážlivostí.

Přemýšlela – a obávala se – jestli to, že se nad ní slitoval, nebylo posledním kamenem, který rozdrtil idealistické plány Obouldovy linie.

Elfka orky nenáviděla a nikdy se nesmířila s tím, že ti smrdutí krutí tvorové mají vlastní velké království a žijí si na severu Luruaru v relativním míru. Samozřejmě akceptovala Dohodu z Garumnovy rokle a navenek odsuzovala družiny samozvaných elfských ochránců, kteří vyráželi do boje s bandami orckých odpadlíků. V soukromí však nedokázala jejich činy odsoudit a ve skutečnosti šikovně omilostňovala všechny, kdo byli při takové činnosti nachytáni, snižovala jim totiž tresty na poněkud triviální práce a veřejnou omluvu.

Sinnafein chápala nezbytnost oné dohody, přesto ji nenáviděla – vždy však věřila, že je lepší než druhá možnost, která se nabízela.

Dorazila však nyní ona druhá možnost, otevřená válka s Mnohošípem, až k jejímu prahu? Přivodila snad svým výpadem do Mnohošípu, kam se vydala po stopách své dcery, tragédii?

Kdyby Sinnafein při svém zajetí třeba jen tušila, že tato možnost může nastat, bojovala by s orky holýma rukama, kousala by je a plivala na ně, jen aby je donutila ji zabít.

Západní okraj Třpytného lesa vrhal pod nebem bez slunce matné stíny na tu největší armádu orků, jaká se na Stříbrném pomezí shromáždila přinejmenším od dob tažení původního krále Oboulda. A jako by to nestačilo, druhé obrovské vojsko se objevilo na opačné straně hlubokého lesa.

„Ach, Lorgru,“ zašeptala. „Co jsi to udělal?“

Vzápětí ji z úvah vytrhla Myriel, která se odvážila ji opravit. „Ach, chtěla jste říct ‚Tos’une‘, ne?“ pravila mladá elfská průzkumnice.

Sinnafein zavřela oči a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila a rozzlobeně na mladou ženu nevyjela. Byla hlavou klanu, elfové z Měsíčního lesa však nebyli orci z pevnosti Temný šíp a ona je vždy vedla k tomu, aby upřímně a beze strachu projevovali svůj názor.

Myrielina poznámka drnkla hluboko v jejím nitru na nespokojenou strunu; s každým slovem jako by sypala do jejích emocionálních ran sůl. Její syn byl mrtvý, zabit vlastní sestrou Doum’wielle, která odešla spolu s Tos’unem do Temných říší. Tos’un, který byl po desítky let jejím manželem, její milovaný, Sinnafein zradil a posekal jí nohy tak, aby nemohla uprchnout a zdržela tak orky, kteří jim byli v patách, aby s Doum’wielle mohli uprchnout do hlubokých tunelů.

Myriel vyslovila nahlas jen to, co si všichni mysleli, jak Sinnafein věděla. A přestože to bylo strašlivé a bolestivé, když se zadívala do svého zlomeného srdce, nemohla popřít pravdu.

Ať už katastrofa před ní znamenala cokoli, bylo pravděpodobné, že Tos’un v ní sehrál svoji roli.

Elfka zavrtěla hlavou a tvářila se ponuře. „Tam nic nezmůžete,“ řekla králi Bromovi, který před osmi dny vyrazil z citadely Adbar s armádou o dvou stech trpaslících. „Běžte na jih, kolem Rauvinů. Moji lidé vás budou čekat v podhůří a provedou vás lesem k Surbrinu, po kterém se přívozy dostanete k východní bráně Mitrilové síně.“

„Dostanem se tam tak dřív než váš královskej bratr,“ podotkl Oret Hrot, jeden z Bromových velitelů.

Trpasličí král kývl. To ráno odhadovali, že Harnotova legie je o den blíž citadele Felbar než oni, Harnot a jeho hoši to však vzali podzemím.

„Tak mu pošlem zprávu,“ řekl Brom veliteli i elfce, která vyšla ven ze Třpytného lesa, aby zastavila jejich tažení.

„Poslat zprávu do citadely Felbar?“ řekla elfská žena. „To se dá snadno zařídit. Král Emerus je přítelem mé matky a od chvíle, co Zatemnění začalo, všichni bedlivě sledujeme situaci.“

„Cože?“ zeptali se Brom a Oret najednou.

Elfka možná příliš rychle polkla, Brom si toho ale nevšiml. „Zatemnění,“ zopakovala a ukázala na nebe. „Ten název odpovídá, nemyslíte?“

„Tak to jo,“ souhlasil Brom. „Takže chcete, abysme to vzali kolem lesa na jih a ne na sever?“

„Na severní silnici byste na dlouhé dny zůstali sami, cestu by vám přehradil Surbrin a z opačného břehu by na vás pokřikovali kletby orci. Proud je tam kvůli jarnímu tání příliš rychlý a silný na to, abychom tam dostali přívozy a přepravili vás na druhou stranu.“

Mladý král Brom si založil ruce v bok a obrátil se ke svým velitelům.

„A co byste pak dělal, dobrý králi citadely Adbar, daleko od domova a bez možnosti postupu vpřed?“ zeptala se elfka, když trpaslíci jen civěli a krčili rameny.

Král Brom obrátil k mladé elfce zvědavý pohled.

„Chceš se mně posmívat?“

Pokrčila rameny a zasmála se, jako by na tom nezáleželo. „Nabízím vám způsob, jak se zapojit do bitvy nebo pomoct Mitrilové síni, volba je na vás – matka věří, že by to tak mělo být,“ vysvětlila. „Samozřejmě pošleme zprávu králi Emerusovi a vašemu dvojčeti.“

„Voba králové se tak vocitnou daleko vod domova,“ varoval Řetěz Paličák, další z trpasličích velitelů.

„Pcha, vopevnění Adbaru je silný jako stisk vobrovskýho hada škrtiče,“ namítl divoký Hrot.

„Pcha na tebe,“ odsekl první a Oret se prudce zamračil.

„Musím jít,“ řekla mladá elfka, když Brom dál hloubal nad svými možnostmi, a obrátila se k odchodu.

„Na jih?“ zavolal za ní Brom.

„Podhůřím Rauvinů do Chladného údolí a odtamtud rovnou na západ do Měsíčního lesa,“ řekla.

„Tak to řiká tvoje máma?“

„Ano, tak to říká Sinnafein, paní Třpytného lesa,“ odpověděla. „Je to nejrychlejší cesta do Mitrilové síně.“

„Jo, tak dem,“ rozhodl král Brom. „A předej mý pozdravy Sinnafein, děvče…?“

„Doum’wielle,“ představila se s úsměvem. „Jsem Doum’wielle z Měsíčního lesa.“

„Rád sem tě poznal,“ zavolal král Brom a elfská dívka kývla. „Pověz svý mámě, že citadela Adbar zapomene na nepříjemnosti mezi náma a zůstane věrná svejm přátelům.“

Mladá elfka kývla, znovu se usmála, pak se rychle rozběhla a v okamžení zmizela v podrostu Třpytného lesa.

„Poklusem,“ řekl Brom Oretovi. „Pošlem zprávu Harnotovi, aby se vrátil do Adbaru a posílíme posádku krále Konráda. Mám chuť si zabojovat.“

„Jo,“ odvětil trpasličí velitel a většina ostatních kývla na souhlas.

„Půjdeme a předáme Sinnafein pozdrav od toho spratka Broma?“ zeptala se Doum’wielle svého drowského otce, když se vrátila na malou mýtinu mezi mohutnými borovicemi kousek od okraje lesa – dost blízko na to, aby hlídky temných elfů mohly z korun vysokých stromů bez problémů sledovat postup trpasličího vojska za hranicemi Třpytného lesa.

Kouzelník Ravel Xorlarrin stojící vedle Tos’una se zachechtal.

„Zdálo se, že mu na jejím zdraví skutečně záleží,“ předstírala dál Doum’wielle a zaujala dokonalý zadumaný postoj.

Tos’un Armgo kývl a usmál se. Říkal si, že jeho dcera si způsoby drowů osvojuje skutečně bravurně. Instinktivně pohlédl dolů na meč, který jí visel u boku, a tušil, že Khazid’hea hraje v dramatické změně jejího chování nemalou roli.

„Trpaslíci se obrátili na jih,“ ozvalo se shora zavolání, ve které doufali.

„Takže nás asi čeká formální představení,“ pravila Doum’wielle.

„Věřím, že Arauthator to udělá za nás,“ podotkl Ravel a odešel.

Doum’wielle se ho chystala následovat, ale Tos’un ji zadržel. Chtěl strávit chvilku o samotě s dcerou. „Dobrá práce, Laňko,“ poblahopřál Tos’un a pevně dceru objal. Přitom se ale zahleděl za ni, do Třpytného lesa. Vzpomínal na Sinnafein a na život, který tu vedl. Opakoval si, že pro takový život není stvořený.

V koutku srdce však Tos’un nedokázal popřít, že desetiletí, která mezi elfy strávil, byla krásná, že k Sinnafein kdysi cítil lásku a radoval se z narození svých dětí.

Vzpomněl si na Tierflina, svého syna.

Doum’wielle Tierflina zavraždila. Byl to výsledek soupeření, které mezi nimi Tos’un vyvolal, bitvy o meč, který teď nosila Doum’wielle.

Proč to udělal? Proč začal něco, co téměř s jistotou muselo skončit smrtí jednoho z jeho milovaných dětí a s velkou pravděpodobností krví zbrocenýma rukama toho druhého?

Tos’un pohladil Doum’wielle po zádech a nechal ruku sklouznout dolů po jejím boku k jílci Khazid’hey. A tady měl svoji děsuplnou odpověď.

Ale také úlevu od nostalgie a bolesti, protože jakmile se vnímavého meče dotkl, mysl mu zaplnily vidiny slávy a bohatství. Nebyly to hmatatelné obrazy – nebyl to hrnec zlata, jásající dav ani nic takového – nýbrž přesvědčení, že jeho současná cesta vede k většímu štěstí, než jaké kdy poznal.

„Je zmrzlý, povidám,“ zakřičel trpasličí zvěd přes smích ostatních.

„Jak by mohlo bejt zmrzlý, tupče?“ zeptal se Oret Hrot. „Je půlka léta.“

„Jo, a jak může bejt nebe černý, dyž je poledne,“ odsekl zvěd a smích se nepříjemně vytratil.

„Zmrzlý jezero, říkáš?“ pravil král Brom a zavrtěl hlavou. „No, dem a uvidíme, co uvidíme.“

Kývl na velitele a ti jeho rozkaz spěšně předali dál. Trpasličí armáda se následně dala do pohybu a rychlým tempem vyrazila podél kamenitého podhůří Rauvinských hor. O něco později odpoledne překonali deset mil, jež je dělily od místa, na které je zvěd upozornil.

Že jsou blízko, poznali podle hukotu vodopádu a brzy se ocitli na dohled vysokých vodních kaskád mizejících za skalním ostrohem hory před nimi.

„Zmrzlý,“ odfrkl si Oret Hrot.

„Řikali jezero, ne vodopád,“ připomněl Řetěz Paličák.

„Jak by mohlo být jezero zmrzlý, dyž voda teče?“ hádal se Oret. „Čim vejš, tim chladnějc, copak to nevíš?“

Sotva to však dořekl, otočili se trpaslíci v čele, kteří už mezitím vyšplhali nahoru na ostroh, jako jeden zpátky a překvapeně vykřikli. Král Brom postrčil velitele kupředu, rovněž vylezl nahoru a zadíval se dolů na jezero. Vodopád padal do jediného nezamrzlého místa a vlny, které zvedal, se roztékaly po ledě.

„No, ať je ze mě vousatý gnóm,“ prohlásil velitel Hrot.

„A taky blbý,“ zabrblal si Řetěz Paličák pro sebe.

Brom je ignoroval a vyrazil v čele průvodu dolů ke břehu. Mávl na trpaslíka hlídkujícího opodál a ten přistoupil k vodě a dloubl do ní oštěpem. Vrstva vody byla silná jen asi jako trpasličí nehet, pak oštěp narazil na pevný led. Trpaslík znovu bodnul a trochu oštěpem zaškrábal, nejednalo se ale o žádnou tenkou ledovou krustu.

„Jak…?“ začal se král Brom ptát, vzápětí ale spolu s ostatními překvapeně uskočil vzad, na okraji ledu totiž k hladině vystoupaly bubliny a vrstva vody na hladině rázem zkrystalizovala v nový led.

„Kouzlo?“ hádal Řetěz Paličák.

„Nemám tucha,“ řekli Brom i Oret zároveň. Pohlédli jeden na druhého a pokrčili rameny.

„A nelíbí se mně to,“ prohlásil král Brom a obrátil se k velitelům. „Vobejdem jezero a co nejrychlejc zamíříme do Třpytnýho lesa.“

„Ten led by nás moh udržet. Mohli bysme po něm doklouzat na vopačnou stranu,“ navrhl Oret Hrot. Téměř ihned však svého návrhu zalitoval, neboť ostatní se k němu otočili s nevěřícími, dokonce posměšnými výrazy, a to včetně krále Broma.

„Pudem vokolo,“ souhlasil, když mu to Brom začal vysvětlovat, a ihned vyrazil.

Trpasličí armáda se rozběhla podél severního okraje malého jezera, Třpytný les si přitom udržovala na dohled na severozápadě. Urazili už víc než polovinu cesty kolem jezera, když se k hlavnímu voji donesly zepředu výkřiky.

„Vorci!“

„Pcha, banditi,“ prohlásil král Brom. „Zabte je, do jednoho.“

„Žádní banditi,“ odvětil Řetěz Paličák ponuře a jeho tón upoutal pozornost všech okolo. Zadívali se stejným směrem jako on, přes jezero na jihozápad, kde se na břehu shromáždily tmavé postavy.

Opravdu to nebyli banditi, jak Brom i ostatní rázem poznali, uvědomili si totiž, že armáda, která proti nim vyrazila, je mnohem větší než ta jejich.

„U Dumathoina, co tydle krysy s prasečíma ksichtama dělaj v Chladným údolí?“ zeptal se trpasličí král. Všichni okolo přitakali. Byla to dobrá otázka a všichni do jednoho přemítali o tom, jak se taková armáda mohla dostat na tak chráněné místo. Chladné údolí bylo ze severu a ze západu ohraničeno Třpytným lesem, domovem elfů, a z jihu Rauvinskými horami, na které dohlížel král Emerus Válečná koruna a jeho legie statných trpaslíků.

Krále Broma napadlo, jestli citadela Felbar ještě vůbec stojí, a pokud ne, do jaké pasti asi jeho bratr pochoduje?

„Myslim, že nic dobrýho,“ podotkl Řetěz Paličák a král Brom na něj zvědavě pohlédl.

„Ptal ste se, co tu ty krysy s prasečíma ksichtama dělaj,“ vysvětlil trpaslík.

„Chtěls říct prasata s krysíma ksichtama,“ opravil ho Oret.

„Je to každopádně verbež, ať už je nasekáš, jak chceš,“ prohlásil Řetěz.

„Nejradši vod ramene k boku,“ odvětil Oret, nadhodil si sekyru a okolo se rozlehl jásot.

„Pcha, já skolim dva na každýho jednoho tvýho,“ prohlásil Řetěz Paličák a sám tasil zbraně.

„Pcha, a tvoje matka je králík,“ zařval Oret Hrot. „Tři na jednoho tvýho.“

Stáli čelem k sobě, tak blízko, že se málem dotýkali nosy, a hulákali na sebe výzvy, které u ostatních vyvolávaly čím dál hlasitější jásot.

Král Brom kývl a nechal je pokračovat. Jen málokdo uměl vzbudit v armádě před bitvou větší krvelačnost než Řetěz Paličák a Oret Hrot.

„Už dou!“ vykřikl nějaký trpaslík a všichni se obrátili zpátky k orckému vojsku – které vyrazilo bez obav rovnou přes zamrzlé jezero.

„Sou příliš pitomí, než aby věděli, že jezera nemaj být v létě zmrzlý!“ zakřičel Oret.

Nic dalšího už nedodal, jako většina ostatních však doufal, že tomu tak skutečně je a led se pod jejich nohama propadne a svrhne je do studených hlubin. Bál se ale něčeho jiného. Použili snad orci nějakou magii, kterou jezero zmrazili, aby si tak pomohli v boji?

A pokud měli k dispozici tak mocná kouzla…

„Bojové skupiny!“ rozkázal král Brom. „A ať nikoho nenapadne vyběhnout jim na to zatracený jezero naproti.“

S precizností a disciplínou vštípenou léty praxe se trpaslíci seskupili do jednotek a formací. V předních řadách tří čtverců vztyčili štítoví trpaslíci stěny a za nimi pak střelci pečlivě natáhli své kuše. Za prostředním čtvercem pak králova Divoká brigáda, adbarská obdoba Břichkuchačů, vypila svůj mocný nápoj a trpaslíci začali prudce vrážet jeden do druhého, aby si „rozproudili krev“, jak tomu říkali.

„Rozdělíme se na pět skupin,“ křikl velitel brigády, kterého většina Adbaru znala jen a prostě jako Křupa. „Dvě poběží, tři poletí.“

„Poletim!“ nabídl se dobrovolně každý člen Divočáků a srážky začaly nanovo a s novým nadšením, jak se všichni ucházeli o žádanou pozici. Až orci narazí na obranné stěny štítových trpaslíků, někteří z Divočáků, běžci, vyrazí mezi čtverci vpřed, mnoho dalších ale štítové trpaslíky přeletí jako živé střely. Páry „trpasličích vrhačů“ už zaujaly místa ve druhé řadě čtverců. Tvořili je mladí, silní trpaslíci, kteří mezi sebou a nízko u země drželi pevné prkno. Divočákovi, který na prkno vyskočí, bude následně „napomoženo“ při druhém skoku, který ho pošle přes čelní linie štítových trpaslíků.

Král Brom sledoval pošťuchování Divoké brigády se širokým úsměvem a hrdě přikyvoval nad precizností své skvělé bojové družiny.

„Střely na váš rozkaz,“ zakřičel velitel Řetěz Paličák, který mu kývnutí oplatil a začal organizovat střelce. Ze břehu vylétla mračna smrtících šípů, která se přenesla přes zamrzlé jezero. Orci byli pořád hodně daleko, mocné zbraně trpaslíků však měly dlouhý dostřel, a třebaže bylo na takovou vzdálenost obtížné mířit přesně, útočících orků bylo tolik, že se dalo jen těžko minout.

Král Brom znovu kývl, když sledoval, jak ork za orkem vrávorá a padá, a zazubil se ještě víc, když další orci, kteří nedokázali na kluzkém povrchu zastavit, přes postřelené přepadli. Nedělal si však žádné iluze, když srovnal blížící se armádu s tou svojí. Jeho trpaslíci čelili přesile přinejmenším pět na jednoho, ne-li víc, a skutečnost, že se podobné orcké armádě podařilo dostat do Chladného údolí, aniž by se o tom dozvěděli elfové ze Třpytného lesa…

Anebo byla orcká armáda tím pravým důvodem, proč je sem Sinnafein poslala? napadlo ho.

Král Brom si rozkousal ret do krve, jak o té znepokojivé možnosti přemýšlel, rychle ji ale vytěsnil z mysli. Jeho trpaslíci zvítězí. Byl si tím ještě jistější, když viděl, jak další z rychle se blížících orků padají za oběť druhé brutální salvě. Adbarská legie byla lépe vyzbrojená i obrněná a také skvěle vycvičená a zocelená bojem, naplní proto jezero orckou krví.

Jenže pak z výšky přilétl první balvan.

Dopadl v blízkosti přední řady levého čtverce, rozdrtil tři štíty a dva ze tří trpaslíků, kteří je drželi. Sotva se rozlehlo bručení nad nečekaným útokem, ozvaly se výkřiky: „Obři!“

Varování přišlo od mnoha trpaslíků, neboť ze skalních ostrohů začaly létat dolů další balvany. Na horských pěšinách a svazích nad nimi se tyčili obrovití humanoidi s modrou kůží, divocí ledoví obři, kteří patřili k nejvíce nenáviděným nepřátelům trpaslíků Stříbrného pomezí.

Když orci spatřili obry a uslyšeli dunění balvanů, zavýskli a pustili se do útoku s novou vervou.

Bromovi trpaslíci se rozprchli, jejich pevné formace rozehnal déšť kamení. Netrvalo dlouho a mladý král Adbaru pochopil, že čelí naprosté katastrofě. Bez formací je orcká armáda, která byla v obrovské přesile, během chvíle rozdrtí.

„Zpátky! Srazit řady a ustoupit,“ zakřičel. „Padejte z dosahu těch vobrů, hoši.“

„Pro lásku mojí chlupatý mámy, srazit řady a zpátky!“ dodal Řetěz Paličák a byla to poslední slova, která trpasličí velitel pronesl, vzápětí mu totiž obrem hozený balvan rozmázl mozek po naleštěné zbroji.

Navzdory zmatku a dešti balvanů – na svazích stála velká spousta obrů, jak si trpaslíci brzy uvědomili – se zkušeným veteránům citadely Adbar podařilo udržet těsné formace a zachovat rozvahu. Divočáci pobíhali kolem, pomáhali zraněným a vlekli je zpátky, zatímco čtvercové formace poklusem ustupovaly, aby se dostaly z dosahu smrtícího deště balvanů.

Orci v čele se dostali na břeh, sklouzli po ledě a tryskem vyrazili za ustupující armádou. Ani jejich přítomnost však nepřiměla obry zpomalit, balvany proto nyní padaly stejnou měrou jak na orky, tak na trpaslíky, když se armády srazily.

„Zabíjejte a couvejte dál!“ křičel král Brom a velitelé předávali jeho povely podél linií. Dobře věděl, že s každým krokem narůstá pravděpodobnost, že balvany zasáhnou orky a ne trpaslíky. A orci to věděli taky. Když Brom vzhlédl ke svahům, uvědomil si, že to začíná docházet už i obrům. Mnozí přestali házet a vyrazili po dlouhých, klikatých pěšinách dolů.

Král Brom kývl a ohlédl se přes rameno k severu, po Třpytném lese. Byl si jist, že se mu podaří dostat své muže mezi stromy dřív, než se obři zapojí do boje. A pokud bude poblíž větší družina elfů, mohlo by se jim i podařit průběh bitvy zvrátit.

Jenže trpaslíci se napřed museli oddělit od těch paličatých orků a dát se na plný ústup, a Brom přesně věděl, jak toho dosáhnout. Povolal k sobě Divočáky s tím, že z nich utvoří hordu trpasličích kladiv, která rozbijí přední linii a zatlačí je zpátky.

Sotva se však shromáždili, ozvalo se pod Bromovýma nohama hluboké dunění. Země se začala prudce třást, a jak trpaslíci, tak orci uprostřed masakru strnuli a rozhlédli se kolem.

Brom v tu chvíli poznal, odkud hřmění přichází, a obrátil pohled ke zmrzlému jezeru právě včas, aby spatřil, jak se daleko od břehu láme led, obrovská kra se zvedá vzhůru, vyhazuje orky vysoko k nebi a posílá je dolů po ledě, takže klouzali a padali jeden přes druhého a jejich zbraně a zbroje se proplétaly. Králi Bromovi se na okamžik zlepšila nálada, jelikož uvěřil, že se blíží záchrana. Možná jeho bratr a trpaslíci z Felbaru nalíčili na orky s pomocí nějakých chytrých strojů nebo magie past.

Ale ne, jak pochopil o úder srdce později. A poté jeho srdce mnoho dalších úderů vynechalo, když poznal pravý zdroj ledového průlomu i samotného ledu, nad rozlomenou a nakloněnou krou se totiž objevila gigantická hlava bílého draka.

Dvě stě trpaslíků najednou vykřiklo a tisíc orků zajásalo – a to navzdory tomu, že jejich bratři zůstali uvězněni na jezeře, mnozí zemřeli, mnozí byli zranění a ještě další se plácali mezi rozlámanými ledovými krami. Navzdory tomu všemu jásali.

Obrovský bílý ještěr se vznesl vysoko do vzduchu a z lesklých kožnatých křídel rozstřikoval led a vodu.

„Můj králi!“ zvolal nejeden trpaslík a Brom měl v tu chvíli jen jedinou odpověď.

„Utečte!“ zařval z plných plic. „Utečte! Do lesa. Ach, utíkejte!“

Trpaslíci prolomili řady a sprintem se pustili na sever, všichni až na královy Divočáky, kteří se shlukli dohromady a ponuře kývli. Znali své místo a ochotně přijali svůj osud. „Křupe!“ zahulákali jednohlasně, a zatímco hlavní voj ustupoval, oni zaútočili, bezuzdně se vrhli mezi orky, zmítali se, kousali, kopali a bušili a nemohlo je zastavit ani sto bodnutí.

Král Brom nechtěl utéct. Popravdě zůstal dlouho stát na místě, chápal se ustupujících trpaslíků a postrkoval je kolem sebe dál na sever.

„Musíte jít, můj králi,“ naléhal Oret Hrot, když k němu přiběhl a popadl ho za paži.

„Padesátka hochů už padla a padesátka ještě padne, dyž budem mít štěstí,“ bědoval Brom.

„A jesli jednim z těch padesáti bude král Brom, pak Adbar potkaj ještě temnější časy,“ naléhal velitel a vlekl ho za sebou.

Brom vzdoroval jen okamžik, pak konečně odevzdaně kývl, otočil se a sprintem vyrazil.

Po několika krocích však na dvojici dopadl stín, tmavší místo v matné temnotě skoro potemnělého slunce, a ten stín narůstal a rozšiřoval se do stran, jak se drak snášel k zemi.

„Doleva a doprava,“ zařval Oret na Broma, strčil do krále a rozběhl se vpravo, zatímco Brom vyrazil doleva. Oret se v běhu otočil a začal na draka chrlit nadávky, chtěl, aby se zaměřil na něj a král Brom tak mohl utéct.

Jenže stvůra to neudělala, vzala si za cíl druhou postavu a pustila se za ní s takovou rychlostí, že vzduch okolo ní hučel.

„Hej, ty vodporná návnado na ryby!“ křičel Oret Hrot zoufale, zatímco drak dál pronásledoval krále Broma, poslední slovo se mu však zadrhlo v hrdle, když si uvědomil, že drak není sám.

Někdo na něm letěl.

Drow.

Trpaslíkovi spadla čelist a drak zatím otevřel dokořán tlamu a vychrlil z ní proud bílého mrazu, tak silného a studeného, že dokázal zmrazit jezero uprostřed léta, proud dost mocný na to, aby srazil krále Broma k zemi a přimrazil ho tam.

Drak letěl dál, jezdec však z něj seskočil a lehce se s pomocí magie snesl k zemi. Velký ještěr vyrazil ohlušující zavřeštění, které způsobilo, že si všichni okolo, trpaslíci, orci i obři, zacpali v hrůze uši.

Oret Hrot klopýtl a zavolal na svého krále, utíkal, lezl a dokonce se plazil, dokud se znovu nepostavil na nohy. Z druhé strany se blížil drow, zdálo se však, že nijak nespěchá.

„Hej, ty pse!“ zahulákal na něj Oret, přeskočil Broma a zvedl sekyru.

Drow se usmál a snadno se ráně vyhnul. Ani se neobtěžoval zvednout svůj zvláštní průsvitný štít a Oret, který ztratil rovnováhu, se natáhl na zemi. Trpaslík znovu vyskočil a otočil se a srdce mu ještě víc pokleslo. Orcká horda byla skoro u nich, boje dál na jihu už téměř skončily, a drow tam klidně stál a čekal, velmi blízko králi Bromovi, který ležel nehybně pod vrstvou ledových krystalků.

„Uteč, trpaslíku,“ nabádal ho drow. „Uteč a pověz svým lidem, že drowové přicházejí, že Mnohošíp přichází a tato země je naše.“

Odpovědí Oreta Hrota bylo nesrozumitelné zavrčení, načež se znovu vrhl do útoku.

Tentokrát temný elf stranou neukročil. Zvedl paži se štítem, jehož okraj se magicky roztočil a s každou otočkou se zvětšoval. Oret do něj tvrdě praštil sekyrou, magie štítu však úder ztupila. A když se trpaslík pokusil strhnout zbraň zpátky, zjistil, že se sekyra prakticky odmítá hnout, jako by ji ponořil do kádě s hustým sirupem.

Za své překvapení a pomalost zaplatil. Drowova zbraň, meč, který jako by ve své průsvitné skelné oceli polapil hvězdy z nočního nebe, sekl s dokonalou přesností napříč a vzhůru, trefil trpaslíka do zápěstí a do ruky a donutil ho uvězněnou sekyru pustit.

Slyšel výt orky; drak znovu zavřeštěl.

Drow byl tak rychlý, že se mu podařilo přesunout se za něj, jak si Oret uvědomil. Vzápětí ho zasáhla bolest, jak ho nádherný meč sekl zezadu do nohou.

Uvědomil si, že klečí. Netušil jak. Netušil proč.

„Hartusk ho ale nezabil,“ řekla Doum’wielle otci a Ravelovi, zatímco společně sledovali brutální scénu, která se odvíjela na okraji Třpytného lesa. Na pláni, v půli cesty k jezeru, skandovala orcká armáda Hartuskovo jméno a legie obrů se smála, když se statný vojevůdce sehnul nad tělem padlého krále Broma.

„Možná se tak ještě stane,“ opáčil Ravel a ukázal na scénu. Když Hartusk ležícího trpaslíka nakopl, zdálo se, že se roztávající chlapík v reakci pohnul.

Tento zvrat vojevůdce Hartuska zjevně dosti potěšil. Dychtivě se k Bromovi sehnul a srazil mu z hlavy přilbu. Popadl trpaslíka za husté vlasy, strhl mu hlavu prudce vzad a odhalil jeho krk. Poté natáhl druhou ruku, krutě začal řezat dlouhým zubatým nožem a za hlasitého povzbuzování legií rval králi hrdlo. Divoký ork nepřestal, trhal čepelí sem a tam, zarýval ji hlouběji a nenechal toho, dokud trpasličímu králi neoddělil hlavu od těla.

Hartusk následně vyskočil na nohy a zvedl uříznutou hlavu, z jejíhož rozcupovaného krku stále kapala krev, do výšky, aby ji všichni mohli vidět a zajásat.

Vysoko nad davem drak Arauthator znovu zařval a vrhl se dolů v náletu tak prudkém, že otřásl vzduchem a divoce pocuchal Tiagovi Baenre jeho bílé vlasy.

„Miluje své mazlíčky,“ podotkl Ravel Xorlarrin.

„Tiago, nebo Arauthator?“ zeptal se Tos’un Armgo.

„Ano,“ odvětil Ravel se smíchem.

Hartusk odnesl hlavu k zajatcům, mezi nimiž byl i trpasličí velitel, a trojice elfů i z takové dálky slyšela, jak vojevůdce křičí své požadavky.

„Běž a pověz trpaslíkům Adbaru, ať zůstanou ve svojí díře!“ řval Hartusk trpaslíkovi do obličeje. „Jestli z ní vylezete, ocitnete se v říši Mnohošíp a zemřete!“ Strčil uříznutou hlavu mrtvého krále Oretovi do tváře, pak se otočil a vítězoslavně zaryčel. Ostatní orci zvedli raněného Oreta, svlékli ho donaha, pevně mu spoutali ruce za zády a postrčili ho na sever.

Klopýtal, padal a Doum’wielle viděla, že pláče, viděla, jak sebou znovu a znovu trhá, když byl další ze zajatých trpaslíků za ním brutálně popraven.

Znechuceně zakroutila hlavou, Khazid’hea ji však v mysli ujistil, že je to tak nejlepší.

Byla tak ztracená, že věděla, že musí meči uvěřit, zoufale proto lpěla na představách, které jí vnukával. Kdyby ne, musela by udělat krok zpátky a získat širší rozhled, uvědomit si, jakou roli v celé věci sehrála, a to od vraždy svého bratra Tierflina po cestu do Temných říší a zpátky, což by její svědomí nezvládlo.

Těžce polkla.

Cítila na sobě Ravelův pohled a věděla, že ji soudí, a pokud projeví sebemenší slabost, ona i její otec budou dozajista trpět.

„Hloupí trpaslíci,“ prohlásila, odplivla si na zem a zamířila hlouběji do Třpytného lesa.

Těžká křídla brány pevnosti Temný šíp ze zašpičatělých kůlů sténala a skřípala, jak se doširoka otvírala před blížící se legií, u každého křídla ohýbalo své hřbety tucet silných orků. Z dřevěných strážních věží nad nimi se neozvalo ani slovo; celé shromáždění při tomto nečekaném příchodu zaraženě ztichlo.

Od vraždy krále Oboulda vládlo v Temném šípu velké napětí. Téměř ihned se mezi jeho mnoha syny rozpoutaly boje o trůn, do nichž se zapojili i ti, kteří neměli žádný důkaz o tom, že patří k jeho linii, bastardi bezejmenných matek. Mnoho orků přitom stále hledalo oporu v Lorgruovi, neboť byl určeným následníkem trůnu, další se ale samozřejmě obraceli jinam.

O Lorgruovi se totiž šeptalo, že právě on je královrahem. To by ho sice samo o sobě z nástupnictví nevyřadilo, stejné drby však zároveň připomínaly jeho nedávný projev milosrdenství – vůči elfce!

Nyní zněly válečné bubny, a to proti lidu Sinnafein, kterou Lorgru propustil zpátky do Měsíčního lesa. Lorgru válku odmítal, ve zvýšeném napětí ale kadence bubnů nabírala na síle a na důrazu a navíc ji doprovázel dupot tisícovek těžkých orckých nohou.

A teď se vracel vojevůdce Hartusk, jak naznačovaly praporce vlající nad temným vojskem, které táhlo k pevnosti Temný šíp. Od chvíle, co byly jeho praporce spatřeny, se orci hádali o to, jestli mají nebo nemají otevřít Hartuskovi brány, když se vojevůdce vzepřel Lorgruovu výslovnému zákazu a vytáhl s armádou do pole.

Uvnitř velkolepé kruhové hlavní budovy se rádoby král Mnohošípu netvářil pobaveně.

„Neotvírejte brány,“ přikázal svým poručíkům.

„Pak je vylomí z pantů,“ odvětil klidně Ravel Xorlarrin.

Lorgru praštil rukama do područek trůnu a začal vstávat.

„Hartusk se vrací s legií obrů,“ vysvětlil Ravel. „A jak asi prošel Třpytným lesem a dostal se tak rychle přes Surbrin?“

„Určitě šlo o nějaký drowský trik.“

Ravel zavrtěl hlavou a podle se usmál.

V tu chvíli vpadl do komnaty bez ohlášení jeden z Lorgruových věrných, čímž hrubě porušil protokol.

„Co je?“ obořil se na něj rádoby král.

„Můj… králi,“ zakoktal se ork a sípal, jak se snažil popadnout dech. „Mají… draky. Hartusk se vrátil s draky!“

Komnatou se rozlehlo lapání po dechu a Lorgru klesl zpátky na trůn. Obličej měl bez výrazu a ústa dokořán.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzestup krále.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.