Zvířecí hrdinové
Výprava do Antarktidy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Katrina Charmanová

Zvířecí hrdinové – Výprava do Antarktidy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Katrina Charmanová

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, lokacemi, osobami, ať zesnulými, či živými, je zcela náhodná.

Copyright © 2018 by Katrina Charman

Interior art © 2018 by Owen Richardson

Cover art copyright © 2018 by Owen Richardson. Cover design by Nicole Brown.

Cover copyright © 2018 by Hachette Book Group, Inc.

Translation © Vendula Davidová, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-253-4332-6

ISBN e-knihy 978-80-253-4428-6 (1. zveřejnění, 2019)

Pro Maddie, Piper a Riley.

Kapitola 1

SAMSON

Červenec 1914

Samson si rychlým dechem ochlazoval tělo, aby stačil psům vepředu. Každý z nich si chtěl udržet náskok a předvést se v nejlepším světle. Všichni to byli kříženci různých ras, jako například novofundlandského psa, bernardýna nebo vlkodava, speciálně vybraných pro svou velikost, sílu a hustý kožich.

Samson si představoval, jak běží po antarktických pláních, brodí se hlubokým, neporušeným sněhem a studený vítr mu fouká kolem čenichu. Utíkal přes zamrzlá jezera a honil se s ostatními psy, nohy a plíce v jednom ohni. Vzduch byl tak čistý a svěží, že by snad mohl běžet donekonečna.

Jeden ze psů ho dohonil a s úsměvem od ucha k uchu se chystal Samsona předběhnout. Jenže ten se nenechal, zabral, jak nejrychleji uměl, a brzy už byl zase v čele. Ohlédl se, aby si vychutnal výraz poraženého, ale pes, místo aby přidal, najednou zabrzdil, jako by se něčeho lekl.

Samson si toho nevšímal, soustředil se na svoje vítězství. Když se ale otočil, přímo před sebou uviděl velkou cihlovou zeď, kde končil psí výběh. V tu ránu se probral ze svého zasnění a jen tak tak stačil zabrzdit a vyhnout se srážce.

Po zaznění píšťalky ho společně s dalšími devíti psy odvedli zpět do budovy, kde měli kotce. Šel neochotně, a jak jednoho po druhém zavírali do klecí, příjemné představy ho nadobro opustily. Každý pes měl na tabulce připevněné k mříži křídou napsané své jméno.

V kotcích byla tma, horko a dusno. Samsonův hustý kožich se hodil mnohem víc do mrazivého podnebí jeho rodné Kanady než do vlhkého znečistěného vzduchu Londýna.

Kromě Samsona bylo v budově skoro sto dalších psů. Stísněné prostory jim nedělaly dobře, byli často podráždění, a tak nebylo divu, že se skoro každý den při cvičení strhla nějaká šarvátka. Dnešek nebyl výjimkou. Tréninky venku vždycky trvaly jen chvíli a Samson ani neměl čas pořádně si protáhnout svaly ztuhlé z malého kotce, ve kterém zůstával uvězněný celou noc. I ostatní psi kotce nesnášeli. Vzájemně na sebe vrčeli přes mříže, cenili zuby a pokoušeli se prosadit svou autoritu. Tihle se na expedici nikdy nedostanou, protože jsou až moc divocí, pomyslel si Samson.

Snažil se najít aspoň trochu pohodlnou polohu. Položil si bradu na tlapky a doufal, že se i přes neustálé štěkání sousedů trochu prospí. Podřimoval a přemýšlel o výpravě. Nemohl se dočkat, až bude na lodi, na cestě za dobrodružstvím.

Známý badatel Ernest Shackleton si pro svou cestu do neznáma nechal přivézt devadesát devět psů z Kanady. Chtěl se stát prvním člověkem, který přejde přes Antarktidu, zatímco druhá část výpravy, skupina jménem Rossovo moře, pro něj měla rozmístit zásoby na opačné straně kontinentu. Doprovázet ho měli jenom silní a vůdčí psi bez známek agresivity. Samson věděl, že všechny jeho požadavky splňuje, a kromě toho, stejně jako Shackleton, toužil objevovat nová místa a získat uznání.

Z klece nalevo uslyšel zafňukání. Otevřel oko a zaostřil za kovovou mříž. Jeho soused byl menší než většina ostatních psů a měl řidší krátkou a nepoddajnou hnědou srst. Samsonův kožich byl naproti tomu šedo-bílý a dlouhé chlupy mu přepadávaly přes oči. Toho psa si pamatoval už z cesty z Kanady. Bylo mu skoro pořád špatně. Jiní psi na palubě si užívali slanou vůni mořského vzduchu a vlny narážející do lodi, ale tenhle málokdy vyšel z kotce. Samsonovi vrtalo hlavou, jak ho mohli vybrat. Když nezvládal obyčejnou cestu lodí, jak chudák přežije výpravu na Antarktidu?

Pes znovu popotáhl.

„Je všechno v pořádku?“ zašeptal Samson, aby ho ostatní neslyšeli. Pes zůstával převážně v kotci, a tak si ho skoro nikdo nevšímal, včetně Samsona, který byl zaujatý sněním o nadcházejícím dobrodružství. Kdyby ale někdo ze psů vycítil, že je mezi nimi uplakánek, nedali by mu žádnou šanci.

Pes se podíval na Samsona, pak si položil čenich na packy a zamručel.

„Já sem nepatřím,“ povzdechl si. „Podívej se na ostatní. Podívej se na sebe! Skoro s vámi neudržím tempo venku na dvoře, natož abych za sebou táhl obří saně.“

Samson se natáhl k mříži, která oddělovala jejich klece. „Určitě to nebude tak zlé,“ chlácholil ho. „Ještě nás čeká výcvik. Budeš mít spoustu času nabrat sílu a výdrž.“

Pes si povzdychl. „Myslíš?“

Samson přikývl. „Jasně. Lidi v tobě museli něco vidět, když tě přivezli až sem do Anglie. No tak řekni, v čem jsi nejlepší?“

Pes zaváhal. „No… Umím lovit,“ přiznal nakonec.

„Tak vidíš,“ odpověděl Samson. „Ještě to nevzdávej.“

Psovi se rozzářily oči. „Jmenuju se Bummer,“ pronesl.

Samson mu úsměv oplatil. „Já jsem Samson. Těší mě.“

Bummer na chvíli ztichl a Samson si zase lehl.

„Co myslíš, že se s námi stane, když nás nevyberou?“ zeptal se Bummer.

Samson chvíli mlčel, protože nevěděl, jak odpovědět. Nebyl si úplně jistý, jestli Bummer obstojí, ale nechtěl mu kazit radost. „Nejspíš nás pošlou zpátky do Kanady,“ prohlásil. „Ale nám dvěma se to nestane. Musíš myslet pozitivně. Já jsem silný a rychlý. Ty jsi dobrý lovec. Za něco určitě stojíme.“

Bummer ani nestačil odpovědět, když se pes z klece vedle něj začal smát. „Nelži mu. Tenhle skrček nemá šanci a ty to víš,“ vyprskl smíchy.

Samson zavrčel, ale pes ho nevnímal a opřel se o mříž Bummerovy klece. „Jsi moc malý, moc pomalý a moc slabý,“ vysmíval se mu.

Samson znovu na psa varovně zavrčel. Bummer couval se staženým ocasem do rohu klece.

„Vidíš?“ zasmál se pes. „Nemá ani špetku odvahy. To je ta nejdůležitější věc, kterou v divočině potřebuješ. Pro padavky není na výpravách místo. Tenhle pes mezi nás prostě nepatří.“

Bummer zakňučel.

„To stačí!“ vyštěkl Samson a skočil dopředu k mříži. Druhý pes udělal to samé. Bummer se krčil strachem v kotci uprostřed.

„Co se to tu děje, Amundsene?“ zeptal se muž, který přiběhl ze dvora. Podíval se na vrčící psy a pak otevřel Amundsenovu klec. „Půjdeme si zatrénovat,“ prohlásil muž. „Vypadá to, že ze sebe potřebuješ dostat trochu energie.“

Ke kotcům přišel další muž a postupně přivázal na vodítko ještě pět psů, které pak vyvedl na dvůr.

„Jsem rád, že nejsme v Amundsenově tréninkové skupině,“ zamručel Samson a díval se, jak odcházejí. Tenhle pes nevěstil nic dobrého a Samsonovi bylo jasné, že o něm ještě uslyší.

„Viděls Shackletonův inzerát?“ zeptal se muž, který právě zametal Amundsenův kotec. Samson nastražil uši. Muž vytáhl z kapsy kus papíru. „Přemýšlel jsem, že bych se přihlásil,“ oznámil svému společníkovi a podal mu inzerát.

„Hledají se muži na nebezpečnou výpravu,“ četl nahlas druhý. „Malý plat, mrazivé počasí, dlouhé měsíce ve tmě, neustálé nebezpečí. Bezpečný návrat nejistý. Čest a uznání v případě úspěšného návratu.“

Složil inzerát a vrátil ho zpět. „Jsi statečnější než já,“ uznal. „V takových podmínkách bych nevydržel ani pět minut. Už jenom pracovat v zimě tady u kotců je hrůza.“

Samson se otočil na Bummera. „Slyšels to?“ zeptal se a zavrtěl ocasem, zatímco se dva muži pustili do úklidu dalšího prázdného kotce. „Čest a uznání!“

Bummer zakroutil hlavou. „Jediné, co jsem slyšel, bylo neustálé nebezpečí. Amundsen měl pravdu, nepatřím sem.“

„Amundsena neposlouchej. Ten se jen snaží vystrašit co nejvíc psů, aby si zajistil místo ve výpravě. Podívej se na něj,“ uklidňoval ho Samson a pohodil hlavou směrem ke dvoru, kde si zrovna Amundsen užíval pozornost ostatních. Okolo něj stálo šest psů a hltalo každé jeho slovo. „Je to prostě a jednoduše surovec. Takové psy Shackleton na svou výpravu nevezme.“

Amundsen to zaslechl. Střelil po Samsonovi pohledem a vycenil zuby.

Bummer se na svého nového kamaráda nejistě podíval.

„Jen počkej a uvidíš,“ ujistil ho Samson. „Brzy se vydáme na velké dobrodružství a Amundsen ostrouhá.“

Kapitola 2

BUMMER

Červenec 1914

Bummer musel pořád myslet na ta dvě slova – neustálé nebezpečí. Nemohl je vyhnat z hlavy ani když byl vzhůru, ani když se mu podařilo na chvíli usnout. Vůbec nejhorší ale bylo, že v jednom kuse přemýšlel nad tím, co by s ním bylo, kdyby si ho nevybrali, kdyby ho nechtěl ani jeho pán, ani Shackleton.

„Je tady!“ zaštěkal Samson. „Shackleton je tady.“ Vrtěl ocasem tak moc, že se při každém nárazu do mříže ozvalo hlasité plesk, plesk ve stejném rytmu, ve kterém tlouklo Bummerovi srdce.

„Co myslíš, že budeme muset předvést?“ zeptal se Bummer a opřel se čenichem o klec, aby zahlédl tvář muže, který měl rozhodnout o jejich budoucnosti.

Samson se zamračil, ale pak se mu rozzářily oči. „Možná běh?“ navrhl. „Doufám, že budeme běhat, to mi jde.“

„Vsadím se, že tobě jde všechno,“ zamumlal si pro sebe Bummer.

Samson byl jedním z největších psů, ne-li ten největší. Měl hustý kožich, ale i přes něj bylo vidět jeho silné svalnaté tělo. Shackleton si ho nejspíš vybere, jen co se na něj podívá. A Amundsena taky.

Bummer si najednou uvědomil, že mít kotec mezi dvěma nejsilnějšími psy pro něj není úplná výhra.

U kotců se sešlo několik mužů. Jednoho po druhém brali psy z klecí a vedli je na dvůr. Bummer se zhluboka nadechl, když se na něj Samson povzbudivě podíval. Psi stáli zády ke zdi v dlouhém zástupu a vedle sebe měl každý z nich přiděleného člověka. Shackleton stál proti nim a v ruce držel zápisník s tužkou. Není moc vysoký, pomyslel si Bummer, ale i tak působí jako velikán. Měl na sobě šedý proužkovaný oblek a černé lakované boty, které se leskly v ranním světle. Nebylo pochyb, že je to vůdce. Pomalu přecházel sem a tam. Občas se zastavil, aby si prohlédl některého ze psů nebo si napsal něco do notesu.

Pokýval na dva muže a ti odvedli své psy za vysokou dřevěnou bránu na opačném konci dvora.

„Kam jdou?“ zašeptal Bummer.

„Není to snad jasné?“ sykl Amundsen dřív, než stačil Samson odpovědět. „Neuspěli.“

Bummer sklopil hlavu a snažil se spolknout velký knedlík, který měl v krku. Psi procházeli kolem něj, zmatení a vystrašení, stejně jako byl on. Přitom byli ve srovnání s ním větší a nejspíš i silnější. Jestli tihle neuspěli, tak nemám vůbec šanci, pomyslel si Bummer.

„Vyměň si se mnou místo,“ navrhl Bummer a chtěl se vtěsnat za Samsona mezi trochu menší psy, aby nevypadal jako trpaslík. Muž, který ho držel, ho však přitáhl zpět.

„Zůstaň v klidu,“ zašeptal Samson. „Dělej to, co já.“

Bummer rychle přikývl. Napodobil Samsonův postoj, narovnal se a snažil se ovládnout třesoucí se nohy. Stůj pevně. Ocas rovně. Hlavu vzpřímeně.

Pokoušel se soustředit a odolat nutkání sledovat, co se děje okolo. Hleděl přímo před sebe. Když se k němu konečně Shackleton přiblížil, zatajil dech a ani si netroufl podívat se mu do očí.

„Tihle dva,“ řekl Shackleton.

Samson se široce usmál. Bummer na něj zíral a nemohl tomu uvěřit! Shackleton si ho vybral. Vydal se za Samsonem, ale psovod ho stáhl zpátky.

Amundsen se zlomyslně zasmál. „Snad sis nemyslel, že mluvil o tobě?“ vyštěkl a následoval Samsona.

Bummerovy naděje se rozplynuly. Co čekal? Divil se sám sobě, že si vůbec kdy dovolil doufat, že by ho Shackleton vybral. Už doma v Kanadě mu i jeho bratr říkal, že to nezvládne. To on měl jet do Londýna, ne Bummer. Jejich pán si to ale na poslední chvíli rozmyslel, protože se nechtěl vzdát svého nejlepšího psa. A tak místo něj nabídl Bummera.

Nepatřil ani domů, ani sem.

Se svěšeným ocasem sledoval, jak se vybraní šťastlivci vracejí ke kotcům a radostně vrtí ocasem. Ty, kteří neuspěli, odváděli muži bránou ven. Bummer cítil jejich i svoje zklamání a čekal, až ho vyvedou stejnou cestou.

Na dvoře mezitím psovodi rozestavěli dráhu z cihel. Zbývající psi dostali úkol – prokličkovat mezi cihlami, jak nejrychleji dokázali. Bummerovi to připadalo jednoduché, i když to ráno pršelo a dlažební kostky klouzaly.

Ucítil v sobě nové odhodlání, když ho odvedli na start. Shackleton ho zatím nevyloučil, takže měl ještě šanci dokázat, že na to má. Zaryl drápy do země, sklonil hlavu a snažil se nevnímat roztřesené nohy a pulzování v uších.

„Ještě jsi tady,“ šeptal si pro sebe. „Nevzdávej to. Ještě pořád jsi tady.“

Shackleton zdvihl svoje lesklé zlaté kapesní hodinky a zakřičel: „Vpřed!“

Bummer běžel, co mu síly stačily, rychle kličkoval mezi cihlami, jako kdyby to dělal už poněkolikáté. Byl skoro na konci, když před sebou uviděl něco malého a šedivého. Na chvíli se přestal soustředit.

Myš.

Uklouzla mu přední tlapka a zakopl o poslední cihlu. Pak udělal několik kotrmelců a zarazil se až o zeď.

Shackleton zavrtěl hlavou a zapsal si něco do notesu.

Bummer se zoufale podíval po muži, který se ho právě chystal připnout na vodítko. Nemůže odejít! Ne teď, když si konečně našel kamaráda a když měl ještě malinkou naději, že by mohl uspět.

Znovu zahlédl myš, která teď uháněla podél zdi směrem k Shackletonovi. Vyklouzl muži, který ho chtěl přivázat, a uháněl za tou šedou šmouhou. Prosmýkl se Shackletonovi mezi nohama, pak se otočil, vítězoslavně vyhodil svou kořist do vzduchu a chytil ji do tlamy.

Myška se kroutila, pištěla a nadávala. „Pusť mě, ty jedna přerostlá kryso!“

Shackleton zíral na Bummera a myš v jeho tlamě, pak něco pošeptal muži s vodítkem. Ten přikývl a vydal se k Bummerovi s ostražitým výrazem v obličeji.

Bummer sklopil hlavu. Co si myslel? Měl poslední pokus ukázat, že něco umí, ale vyšel z toho jako nezvladatelné zvíře. Pustil myš na zem. „Promiň,“ omluvil se jí.

Myška zakvíkala a pelášila pryč.

Bummer si sedl, nechal se přivázat k vodítku a zamířil směrem k vratům, ale muž ho silně zatáhl opačným směrem.

„Zpátky do kotce, ty jeden hloupý pse!“ rozzlobil se. „Jste si jistý, že chcete zrovna tohohle?“ zavolal na Shackletona.

Shackleton se na Bummera usmál a přikývl. „Má kuráž, to se mi líbí.“

Bummer zamířil zpátky ke kotcům a připadal si větší než Amundsen a Samson dohromady.

Kapitola 3

BUMMER

Srpen 1914

Uběhlo několik vypjatých týdnů, během kterých psi čekali v kotcích, než je převezou do Plymouthu, kde kotvila Shackletonova loď Endurance. Bummer sice lodě nesnášel, ale musel uznat, že tahle byla parádní. Měla zpevněný trup a konstrukci, aby obstála v drsných antarktických podmínkách. Hladká a úzká příď, tvarem připomínající nabroušenou sekeru, se dokázala probojovat tlustým ledem. Až do nebe sahaly tři vysoké stěžně a u zádi lodě se nacházel nižší komín. Na horní palubě visely čtyři velké záchranné čluny, po dvou z každé strany.

Každý z šedesáti devíti vybraných psů, který se účastnil Shackletonovy Královské transantarktické expedice, měl svůj vlastní otevřený dřevěný kotec na horní palubě lodi. Bummerovi se ulevilo, když zjistil, že má za souseda Samsona. Psi byli ke kotcům sice připoutaní, ale řetězy měli dost dlouhé. Když nezlobili a nepletli se posádce pod nohy, muži je nechávali běhat po palubě. Bummer pro jistotu většinou zůstával v bezpečí kotce, co nejdál od Amundsena.

„Věděl jsem, že si ho vyberou,“ pošeptal Samsonovi a podíval se na Amundsena, který stál dole na palubě.

„No, ale v jedné věci jsem měl pravdu,“ usmál se Samson.

„A v čem?“

„Že oba uspějeme,“ pověděl mu.

Bummer zakroutil nevěřícně hlavou. Tolik jiných psů by se na tuhle expedici hodilo mnohem líp než on. Pořád tomu nemohl uvěřit. Sledoval dav lidí na nábřeží, jak mávají na rozloučenou, a dumal, kdy se vrátí zpátky do civilizace.

„Kde je šéf?“ vykřikl jeden z mužů a rozhlížel se po Shackletonovi. „Británie vyhlásila válku Německu!“

Všichni členové posádky říkali Shackletonovi šéf a psi se naučili používat stejné označení.

„Co to znamená?“ zeptal se Samson. „Jedeme na Antarktidu, nebo ne?“

„Jestli budou lidi potřebovat tuhle loď do války, tak ne,“ odpověděl Bummer, ve kterém se mísily pocity zklamání a úlevy.

Samson vypadal vyděšeně. „Já jsem to ale chtěl někam dotáhnout. Chci, aby se na mě vzpomínalo, že jsem udělal něco… Něco úžasného,“ vzdychl.

Bummer soucítil s kamarádem, ale nebyl si jistý, jestli prožívá to samé. Skvělý pocit z toho, že si ho Shackleton vybral, brzy vystřídal pocit strachu, ze kterého se mu dělalo špatně. A nemělo to nic společného s mořskou nemocí.

„Určitě budou další expedice,“ řekl Samsonovi.

Psi se vzpínali na řetězech, když se Shackleton objevil na palubě a v ruce držel kus papíru. Svolal k sobě všechny muže. „Telegram od ministerstva námořnictví,“ pověděl jim. Všichni napjatě čekali. „Británie je ve válce s Německem,“ pokračoval vážně. „Poslali nám ale zprávu, že expedice může vyplout.“ Zvedl telegram, aby ho každý viděl. „Píše se tu: Pokračujte!“

Muži jásali a psi štěkali. Samson zavyl štěstím, že se přece jen vydá za dobrodružstvím. Bummer sám sebe překvapil, protože i on měl z té zprávy radost, i když se pořád bál všeho neznámého. Byla to pro něj šance ukázat, že někam patří, a tak začal i on štěkat a výt s ostatními.

„Ty se neraduješ?“ zavrněl hlas nad jeho hlavou. „Nevypadáš tak nadšeně jako ostatní.“

Bummer se podíval na střechu kotce. Povalovala se tam bílá kočka s hnědočernými skvrnami a mrskala ocasem sem a tam.

„Jasně, že jo. Akorát jsem trochu nervózní z toho, co přijde. Nic víc. A co tu děláš ty?“ zeptal se.

„Přišla jsem se svým člověkem. Je to lodní tesař,“ odpověděla. „Jmenuju se paní Chippy.“

„Jsi jediná kočka na lodi plné psů. Nebojíš se?“

„Měla bych?“ usmála se šibalsky paní Chippy.

„Mě se bát nemusíš.“ Bummer kývl směrem k Amundsenovi dole na palubě. „Ale jiných možná jo.“

„O mě se neboj,“ ujistila ho paní Chippy a protáhla se. „Nenechám se jen tak zastrašit.“

„Už jsi někdy plula na lodi?“ zeptal se Bummer.

Paní Chippy zavrtěla hlavou. „Ne, ale určitě to bude stejné jako na souši. Možná lepší… Tam nemáš jídlo, kdy se ti zlíbí. Podívej se na všechny ty ryby.“ Zahleděla se přes okraj lodě a olízla se.

Bummer se zasmál. „Nebude úplně jednoduché je chytit.“

Paní Chippy se zamračila. „Já už něco vymyslím,“ prohlásila. „Anebo budu otravovat páníčka tak dlouho, dokud mi nějakou rybku neuloví.“

Nevšímala si štěkání psů, když si vykračovala po střeše. Bummerovi skoro přišlo, že je provokovala schválně. Lehl si a poslouchal nekončící veselí.

„Bummere!“ zavolal Samson, když posádka pustila psy na volno. „Pojď se seznámit se Sally a s ostatními.“

Bummer se vydal za Samsonem, který si zrovna nadšeně povídal o expedici se skupinkou psů.

„Tohle je Bummer,“ oznámil jim Samson. „Je to chytrý kluk, takže uděláte dobře, když ho budete chtít v týmu.“

Psi si Bummera nejistě prohlíželi. Dřív, než stačil někdo z nich něco říct, postavila se před něj krásná fenka. Byla větší než on, ale to byli skoro všichni psi na palubě. Měla světle šedý hustý hedvábný kožich, který se na slunci nádherně leskl, a tmavě modré zářivé oči. Vřele se na něj usmála. „Těší mě, Bummere. Já jsem Sally.“

Bummer jí úsměv oplatil. „Myslím, že v žádném týmu nebudu,“ zamručel. „Pořád si nejsem úplně jistý, že jsem tu správně.“

„To je nesmysl,“ namítla Sally. „Já sice musela nechat doma svého partnera, ale jsem si jistá, že nás všechny vybrali z nějakého důvodu. Určitě brzy přijdeš na to, kam patříš.“

„Ten patří tak akorát k prasatům dozadu na loď,“ zavrčel Amundsen a odstrkoval ostatní. Vedle sebe měl z každé strany psa s tím nejzlejším pohledem, jaký kdy Bummer viděl. První, Herkules, měl hustý kožich, černý jako noc, a stejně tmavé oči. Druhý měl protáhlý čenich a zuby tak ostré, že vypadal spíš jako vlk. Tak asi přišel ke svému jménu Wolf, pomyslel si Bummer.

„Chceš vědět, proč si tě vybrali?“ zeptal se Amundsen. „Protože až lidem dojde jídlo, budou mít po ruce čerstvé maso.“ Svíjel se smíchy a několik dalších psů se začalo nejistě smát s ním. Bummer se ze všech sil snažil skrýt svůj strach.

„Bummer je lepší pes než ty,“ procedil mezi zuby Samson a stoupl si vedle svého kamaráda.

„Bummer? Tak ti říkají?“ Amundsen se řehtal ještě víc.

Sally udělala to samé co Samson a postavila se Bummerovi po boku. Ten se najednou cítil odvážnější a jistější.

„Jsem stejně dobrý jako každý jiný pes tady,“ prohlásil a srdce mu divoce tlouklo. „Šéf si mě vybral, stejně jako vás.“

Amundsen se k němu naklonil tak blízko, že cítil jeho horký zkažený dech. „Tví kámoši pokaždé nebudou při ruce, aby tě ochránili,“ sykl. „Co budeš dělat, až se octneš sám uprostřed divočiny?“

Sally zavrčela a vycenila zuby, ale Amundsen si jí nevšímal. Důležitě odpochodoval do svého kotce a Wolf s Herkulem kráčeli vedle něj.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se Sally.

Bummer přikývl. Srdce mu bilo jako o závod a mísil se v něm strach a údiv, že se dokázal ozvat. I když by asi nebyl zas tak statečný, kdyby vedle něj nestáli Samson se Sally. Na střeše kotců najednou zahlédl uhánět hnědou šmouhu, pronásledovanou snad všemi psy, co byli na lodi. Střecha se třásla a duněla pod jejich tíhou.

„Paní Chippy!“ zakřičel Bummer a okamžitě vyrazil za davem. Skákal do vzduchu, aby viděl, co se děje, ale psů kolem bylo čím dál víc. Mezi všemi těmi tlamami a ocasy zahlédl Amundsena stojícího v čele smečky, jak se blíží k vyděšené kočce.

Paní Chippy zasyčela a svými ostrými drápy sekla Amundsena do čumáku. Ten vztekle zavrčel a ucouvl. Kočka po něm znovu a znovu zběsile chňapala ve snaze udržet si odstup.

„Ta tesařova kočka dělá pořád nějaké problémy,“ řekl Samson Bummerovi, který se pořád snažil protáhnout mezi ostatními psy. „Amundsen je úplně bez sebe vztekem. Před chviličkou už ji skoro dostal.“

„Musíme jí pomoct,“ vyhrkl Bummer.

„Řekl bych, že se o sebe dokáže postarat sama,“ prohlásil Samson. „I když je teď v dost velké nevýhodě.“

Bummer bezmocně sledoval, jak rozzuřený Amundsen zahání kočku do kouta. Paní Chippy seskočila z paluby na plátěný obal jednoho ze záchranných člunů visících nad vodou. Na chvíli to vypadalo, že je v bezpečí, ale člun se rozkymácel a ona sklouzla po jeho hraně a spadla do moře.

Bummer se protlačil davem, vyskočil na hromadu beden a zíral do vody. Nohy se mu třásly a chtělo se mu zvracet.

Ve vlnách nebylo po paní Chippy ani stopy. O kočkách toho moc nevěděl, ale pamatoval si, že nesnášejí vodu. Zaštěkal, aby upozornil posádku, ale ta měla plné ruce práce s přivazováním psů zpátky ke kotcům.

Tamhle! Na hladině se objevila kočičí hlava.

Štěkal na ni, ale paní Chippy ho přes svoje zděšení a zoufalou snahu zůstat nad vodou neslyšela. Nešťastně zamňoukala, když se přes ni převalila velká vlna a stáhla ji pod hladinu. Bummer zadržel dech a bez rozmýšlení skočil s hlasitým cáknutím do ledové vody. Zimou nemohl popadnout dech a z náhlého ochromení zapomněl plavat, a tak ho voda začala stahovat ke dnu. Zakuckal se, ale pak se vymrštil na hladinu a co nejrychleji pádloval tlapkami, aby zase nešel dolů.

Přelila ho vlna, ale on se přinutil plavat dál. Čenich držel nad vodou, aby mohl dýchat. Pak přišla další vlna. Potopil se pod vodu a v tu chvíli kousek před sebou uviděl něco hnědého. Rychle plaval vpřed, a když konečně rozeznal paní Chippy, chytil ji za zátylek do tlamy.

„To… snad ani… nebude nutné!“ zadrmolila a házela sebou, když se Bummer snažil dostat sebe i kočku zpátky na loď. Konečně si jich někdo všiml. Tesař skočil do vody a plaval pro ně.

„Můžu tě pustit, jestli chceš,“ zamumlal Bummer s pusou plnou mokrých kočičích chlupů.

Paní Chippy si to rychle rozmyslela. „Budu to muset vydržet,“ řekla a pak téměř neslyšně dodala: „Děkuju.“

Posádka je vytáhla z vody. Páníček paní Chippy ji hned odnesl pryč, aby ji důkladně osušil. Bummer si musel poradit sám, a tak se aspoň pořádně otřepal.

„Neříkal jsem to?“ ozval se radostný hlas. „Říkal jsem vám, že ho budete chtít do týmu!“

Samson společně s dalšími psy Bummera nadšeně běželi pozdravit.

„Byl jsi statečný,“ pochválila ho Sally.

V Bummerově těle se najednou rozlilo příjemné teplo. Zrovna se chystal říct, že to nebyl zas takový výkon, když najednou všichni ztuhli.

„No prosím,“ pravil Shackleton, který se objevil na palubě. Sklonil se k Bummerovi a pohladil ho. „Zdá se, že jsem se v tobě nemýlil.“

Bummerovi spadla čelist a jen zíral za šéfem, který odkráčel po palubě.

„Slyšels to, Amundsene?“ zaštěkal Samson.

Amundsen nejspíš nic z toho neslyšel, ale na tom teď nezáleželo. Bummer přemýšlel, že jestli v něj věří šéf, pak by přece jen mohl začít věřit i on sám sobě o trochu víc.

Kapitola 4

SAMSON

Říjen 1914 až prosinec 1914

Nejdřív pluli pro zásoby do Buenos Aires a potom do velrybářské stanice Grytviken, kde to bylo cítit rybinou. Po několika dnech plavby po Weddellově moři teplota výrazně klesla a na vodě se objevily ledové kry. Blíž k Antarktidě se tyto kry začaly vytvářet na vrcholcích vln a jejich pohyb závisel na přílivu a odlivu. Cestou se pořád zvětšovaly a zvětšovaly, až se nakonec propojily v obrovské ledové plochy a loď musela zpomalit. Vypadalo to, jako by měl celý oceán každou chvíli úplně zamrznout. Kry se táhly do nedohledna a sem tam je rozbily jen úzké tmavé vodní cestičky, které vypadaly jako modré žíly na bledé tváři, připomínající bludiště.

Samson se díval přes okraj lodě a snažil se najít tu nejlepší cestu, ale téměř všechny se v dálce sbíhaly do slepé uličky.

Loď často doprovázela skupinka keporkaků. Nechali se unášet proudem a zpívali své truchlivé písně jazykem, kterému Samson nerozuměl. Několikrát se pokusil s nimi mluvit, ale nikdy nedostal žádnou odpověď.

Proplouvali kolem kolonií lachtanů a tučňáků, kteří lenošili na ledových krách. Někteří se klouzali po břiše do vody a pod tlustým ledem lovili ryby. Samson už se ani nenamáhal s nimi zkoušet komunikovat. Věděl, že tahle zvířata mluvit neumí a že byla k užitku jen jako potrava.

Endurance už sice urazila velkou vzdálenost, ale podle kapitána Worsleyho je od pevniny dělilo ještě nejméně čtyři sta kilometrů. Samsonovi přitom přišlo, že plují spíš po souši než po vodě, protože led byl čím dál silnější a souvislejší.

Kry se pořád hýbaly, a tím jim ještě víc zpomalovaly postup kupředu. Stávalo se, že vpluli na otevřenou vodu, ale zanedlouho jim led uzavřel cestu. Samson se začal obávat, že by jednou mohli uvíznout úplně, avšak speciálně upravená příď lodě si uměla poradit. Vyhloubila do ledu otvor ve tvaru písmene V a pak ho rozrazila.

Samsonovi pomalé tempo cesty nevadilo, protože byl na moři rád. Svěží vánek mu cuchal srst, a když stál se zavřenýma očima na přídi lodi, měl pocit, že se vznáší nad vlnami jako albatros, připravený vydat se jakýmkoli směrem.

„Je mi špatně i z těch nejmenších vln,“ stěžoval si Bummer. „Jak dlouho potrvá, než doplujeme k pevnině? Nebo aspoň k něčemu, co se jí podobá… K nějaké velké skále, anebo ještě líp, někam na tropický ostrov.“

„Myslel jsem, žes už mořskou nemoc překonal, když jsi tak odvážně zachránil paní Chippy,“ dobíral si ho Samson.

Bummer ho zpražil pohledem. Ode dne, kdy zachránil topící se kočku, si u některých psů, včetně Samsona, vybudoval respekt. Samson nečekal, že by jeho kamarád opravdu skočil, a o to víc na něj byl hrdý (hned jakmile se ujistil, že ten skok do vody nebyl pokus o zbabělý útěk z lodi). Kromě toho se v něm ale ozvalo i trochu domýšlivosti, protože Bummera dokázal už od první chvíle správně odhadnout.

„Brzy už budeme na Antarktidě,“ chlácholil ho Samson. „Tam teprve začne zábava. Koukni, tamhle je šéf!“

Samson vrtěl ocasem, když se k němu Shackleton sehnul a pustil ho ze řetězu. Šéf měl Samsona rád a často ho bral do své kajuty, kde studoval plán cesty a překresloval mapy. Samson si takové chvíle užíval, protože se chtěl od známého objevitele dozvědět co nejvíc.

Šéf ho vzal do podpalubí a Samson poslouchal obvyklý ruch posádky při práci. Při obhlídce lodi mu šéf pořád něco povídal, říkal mu jména mužů a co na lodi dělali – námořníci se starali o loď, vědci si zapisovali do svých deníků a rovnali nástroje, fotograf s výtvarníkem dokumentovali výpravu, jeden fotografoval a druhý kreslil. Samson obdivoval fotografa Hurleyho, který se ničeho nebál a ničím se netrápil. Rád ho pozoroval při práci, třeba když se svým velkým fotoaparátem vylezl na vršek stěžně, anebo když visel na konci dřevěného vodorovného stožáru, který vyčníval ven z lodi.

Zrovna procházeli chodbou, když se Samson najednou zarazil a začenichal u dveří komory.

„No tak pojď, chlapče,“ pobídl ho šéf.

Samson ale nereagoval a čmuchal okolo dveří. Zachytil pach něčeho, co se mu nezdálo. Přitiskl se k zemi, zavrčel a potom začal štěkat. Shackleton si položil prst na rty, aby psa utišil, pak zatáhl za kliku a rychle otevřel dveře. Ozvala se rána a křik. Z komory se vykutálel zpocený muž s rudým obličejem. Na hlavu mu vzápětí spadla hromada náhradního oblečení.

„Co to tady máme?“ zaburácel šéf.

„Černý pasažér!“ štěkal Samson a pomalu couval. Ještě nikdy neviděl šéfa tak rozzuřeného. Vrčel a připravoval se, že chytí muže za nohu, jestli mu šéf dá povel.

„Vstaň!“ přikázal šéf a zvedal muže za cíp košile.

Muž zavrávoral, vyděšeně koulel očima a ruce se mu třásly, když ho šéf odvedl do své kajuty a zabouchl dveře. Několik mužů z posádky se přišlo podívat, co se děje. Za zavřenými dveřmi poslouchali šéfův hlasitý řev a třesoucí se prosebný hlas muže. Samsonovi ho najednou bylo trochu líto. Možná, že taky jen toužil po troše dobrodružství, pomyslel si.

„To už by stačilo,“ poručil Wild, zástupce Shackletona, když se přišel podívat na ten rozruch. „Všichni zpátky do práce.“

Pak popadl Samsona a táhl ho na horní palubu, ale ten se vzpínal a kňučel. Nechtěl si to nechat ujít. Zajímalo ho, jestli bude černý pasažér hozený přes palubu, jako o tom slýchával, když jeho předchozí pán četl svým dětem příběhy o pirátech. Možná, že ho šéf jen vysadí na ledovou kru?

„Našel jsem černého pasažéra!“ pochlubil se Samson Bummerovi. „V komoře s oblečením. Šéf dost zuřil.“

Bummer se na něj nejistě zamračil. „Kde se tady vzal?“

„Možná je z Plymouthu anebo z Buenos Aires. Měl hodně příležitostí, jak se proplížit na loď. To se teda divím, žes neslyšel šéfa křičet. Vsadím se, že za chvilku přijde a hodí toho chlápka přes palubu.“

Chvíli oba zírali na schodiště, ale nikdo se neobjevil. Bummer vzdychl a znovu si lehl.

„Možná, že ho teď drží jako vězně,“ přemýšlel nahlas Samson. „A pak, až budou všichni spát, ho hodí přes palubu. Hele, tamhle jdou!“ Samson štěkal, když se šéf s mužem objevili na palubě.

„Víš o tom, že na expedicích často trpíme hladem?“ zeptal se šéf hlasitě.

Muž přikývl.

„A když máme na palubě černého pasažéra, sníme ho jako prvního?“ pokračoval šéf.

Samson mrkl na Bummera a viděl, že i on zírá bez hnutí.

Muž zkameněl a Samsona napadlo, že možná myslí na útěk. Pak ale s lehkým úsměvem odpověděl: „Z vás by bylo toho masa víc, pane.“

Šéfovi cukal koutek, jak se snažil nesmát. „Wilde,“ zakřičel. „Vezmi tady Blackborowa, ať se seznámí s kuchařem. Zbytek posádky připraví psy na trénink.“

„Nemyslíš si, že ho doopravdy sní, že ne?“ vyjekl Bummer.

Samson zavrtěl hlavou. Šéf byl přísný, ale nebyl žádné monstrum. Když se pak ale Wild vrátil s Blackborowem a představil ho jako nového člena posádky, Samsonovi se přece jen ulevilo. Pak si vzpomněl na to, co říkal šéf.

„Bummere! Půjdeme ven!“ Přecházel sem a tam, vrtěl ocasem a čekal, až je přijdou pustit ze řetězů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvířecí hrdinové – Výprava do Antarktidy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.