Až přejde zima

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Kiran Millwood Hargrave

Až přejde zima – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

N. a bratru Johnovi, mým statečným

Část první

DOMOV

1. kapitola

Dům v Eldbjørnském lese

Byla to zima, o níž se později mělo vyprávět. Zima, která přišla tak náhle a zprudka, že ptáky přikovala k větvím a řeky zasáhla takovým mrazem, až kapičky vody zledovatěly a jako mračno krystalků se rozsypaly na ztuhlou hladinu. Zima, která se objevila a nikdy nezmizela.

Uběhly tři roky, pět let. Lidé mluvili o prokletí, modlili se a vzájemně se ujišťovali, že se to zlepší. Obviňovali mágy, sousedy i jarly, kteří vládli vesnicím a městům. Vina však zimu nezlomila a brzy už si nikdo nepamatoval jiné teplo než to od ohně ani zeleň jedlového jedličí, nyní pokrytého stříbrnou jinovatkou.

Vozy nahradily saně. Statní koně ztratili hodnotu a lidé je směnili za horské poníky, kňučící štěňata huskyů nebo jiná zvířata, která znala sníh. Medvědi upadli do věčného zimního spánku, vlci se odplížili do stínu rozlehlého lesa. Někteří obyvatelé se ze zmrzlé země odstěhovali, ale většina zůstala, a jak už to tak s lidmi bývá, přizpůsobili se proměně okolního světa.

Proměny se dočkaly i příběhy. Vyprávění o medu a hojnosti byla tatam – z bájí se stala varování, palčivá jako bodnutí včely. Ohnivé husy, které v létě na hřbetu nesly slunce, se staly ledovými labutěmi, jež vás štípnou do odhaleného prstu a dočista vám ho uklovnou. Víly od řeky se proměnily v ledové panny číhající na dně zamrzlých jezer, kam se chystaly stáhnout každé neposlušné dítko, které se jim dostane nadosah. Posmutnělé hlasy hovořily o kouzelných ostrovech, kde čeká jaro, o zlatých vodopádech, vlévajících se do prosluněných tůní, ale tahle místa byla vždycky až kdesi za mrazivým obzorem.

V pátém roce zima dál sílila, sužovala vsi u jižní řeky i severní města v horách a rodiny žijící v nejodlehlejších koutech země spoutala novým, ještě mrazivějším sevřením tak pevně, jako by splétala proutěný košík. A v jednom malém, zapadlém domě na úzké mýtině obklopené podkovou lesa, kde sníh sahal až nad kolena, se tři sestry a bratr dohadovali nad hlávkou zelí.

„Dneska ho prosím nevař, Sanno,“ prosila nejmladší Pípa. Seděla a třásla se, ruce přitisknuté ke studeným uším, rty rozechvělé při pohledu na tuhý a svraštělý kus zeleniny. „Vařené jíme celý týden.“

„Dítě, kterému ještě není ani tolik, aby mělo pravé rodné jméno, mi nebude říkat, co mám dělat,“ ohnala se po ní sedmnáctiletá Sanna, jako by byla třikrát starší pověrčivá žena. Pípě totiž bylo sedm a teprve za rok si mohli být jistí, že ji zlé oko přešlo bez povšimnutí, a ona tak mohla dostat zpět své pravé jméno. „A krom toho… vařením se ze zelí získá to nejlepší.“

Stála nad ním s nožem v ruce a hledala místo, kde tuhle obzvlášť tvrdou a ubohou hlávku nakrojit.

„Máme ještě tuk z výpeku,“ nadhodila Mila s nadějí, ale snažila se, aby nezněla jako ukňouraná sestřička. „Mohli bychom ho usmažit –“

„A než se tuk dost rozpálí, vyplýtváme všechno dřevo, viď?“ vynadal jí Oskar ze svého místa nejdál od ohně. „Musíme ho uvařit. Nebuď jak malá, Pípo. Tvýho fňukání už mám plný zuby.“

„Nech ji, Oskare,“ zastala se jí Mila, jednou rukou sestřičku objala a na bratra se zamračila. Vůbec už nebyl takový, jako když s nimi ještě žil táta – stával se z něj někdo cizí. Mluvil, jen když chtěl poděkovat nejstarší Sanně za jídlo, které mu každé ráno chystala, než se vydal do hlubokého sněhu zkontrolovat pasti, nebo když chtěl vyhubovat jedné z mladších sester.

Mila vzala Pípiny zkřehlé prsty do dlaní a zahřála je teplým dechem. „Pojď, Pipi, nebudeme už Sannu zlobit. V zelí se vyzná.“

„To teda vyznám!“ prohlásila Sanna. Zrovna nalezla nejslabší bod hlávky, protnula ji a nůž sjel až dolů s uspokojivým klak. „Uvařím ho.“

Venku začal štěkat jeden ze psů. Mila poznala, že je to Duša – ta měla hlas vyšší než její bratr, kňouravější a naléhavější, podobně jako Pípa. Chvíli nato se k ní přidal Danja a zavyl, jako když práskne bičem.

„Zase ti psi!“ zafuněla Sanna. „Oskare –“

Ale Mila už byla na nohou a nazouvala si u ohně své boty s kožíškem. „Já tam zajdu.“

Hodila na sebe červenohnědý plášť a hnědé vlasy si ovinula liščí kožešinou, ale než stihla odemknout, někdo na dveře dvakrát zaklepal – a pak ještě dvakrát. Ten energický rytmus už rodina za poslední měsíce dobře znala.

„Počkej!“ vyhrkla Sanna, ale Mila se zlomyslně zazubila a cvakla zástrčkou. Slyšela, jak sestra hlasitě kleje a rachotí s hrnci, protože hledá ten měděný, který občas používají jako zrcadlo.

Ke kůlu na dvoře byl přivázaný horský poník a před Milou stál chlapec. Měl Sannin věk, Oskarovu výšku a pohledný, buclatý obličej – světlý, na rozdíl od všech čtyř snědých Oreksonových. Když spatřil Milin škádlivý úšklebek, začervenal se.

„Už jsi tu zas, Geire?“ řekla Mila. „Nevěděla jsem, že u tebe tenhle týden máme znova nože na broušení.“

„Jenom jeden,“ opáčil Geir a Mila zaslechla, jak za ní Sanna poskakuje zpátky na svoje místo. Mila na sestru zpod liščí kožešiny upřela oči a zacukala obočím. Sanna si mezitím rozpustila vlasy a štípla se do tváří, aby jí naskočily růžové ruměnce. Dokonce se kousla do rtů, aby možná trochu víc zčervenaly, ale na tom spodním jí praskla kůže. Chytla Milu za rameno a odsunula ji z cesty.

„Ahoj, Geire.“ Sannin hlas byl podivně nakřáplý, jako by se nastydla.

„Ahoj, Sanno,“ pískl Geir.

Mila se uchechtla, odpochodovala zpátky do kuchyně a pečlivě za sebou zavřela, aby z místnosti neodcházelo teplo. Na žalostné výměny slov (rádoby konverzaci) mezi nejstarší sestrou a brusičem nožů ze Stavgaru si už zvykli.

Oskar zvedl zrak od Sanniny hlávky zelí, kterou už skoro celou nakrájel svým loveckým nožem. Rukojeť byla podivuhodně vyřezávaná, jako by kolem sebe měla omotané kořeny, a pyšnila se mocnou čepelí, vhodnější na řezání lana a dřeva spíš než na zeleninu. „Zase Geir?“

„Jo,“ odpověděla Mila, sundala si pokrývku hlavy a obrátila oči v sloup.

„Líbali se?“ zachichotala se Pípa.

„Pípo!“ okřikl ji Oskar. „Nebuď směšná.“ Vzápětí se prudce otočil na Milu. „Nelíbali, že ne?“ Sevřel nůž o něco pevněji.

Milu napadlo, že ho poškádlí, ale pak jí zakručelo v břiše. Neměla na to energii. „Jasně že ne. Jenom nám přinesl nůž.“

„Další?“

„Mhm.“ Kecla si na lavičku u ohně a sledovala, jak z hladiny stoupá pára. Voda se měla brzy proměnit v tu samou řídkou šedou zelňačku, kterou jedli už týdny.

Za zvuků krájení zelí napínala uši, aby zachytila šepot Sanny a Geira. Rozezněl se nádherný Sannin smích a pak se rozvrzané vstupní dveře zabouchly tak prudce, až se ty do kuchyně otevřely a Miliny tváře poškrábaly chladné prsty větru. Sanna vplula dovnitř, zasněný pohled v útlé tváři upřený na předmět v dlani.

„Co to máš?“ zeptala se Pípa.

„Nic,“ řekla spěšně Sanna a připnula si tu neznámou, třpytivou věc na plášť. „Dárek.“ Byla to brož, složitě vytvarovaná z losího paroží, plná světlobarevných vírů, které připomínaly zpěněné moře. Byla moc pěkná.

„Co jsi mu dala na oplátku?“ zajímala se Mila, čímž sestře do tváří vehnala rudé flíčky.

„Nic,“ odsekla Sanna a naoko Mile pohrozila čerstvě naostřeným nožem. „Když někomu dáváš dárek, neměla bys očekávat, že hned dostaneš něco na oplátku.“

„Tenhle týden už tu byl počtvrtý,“ ucedil Oskar.

„Hmm,“ udělala Sanna přes semknuté rty.

„Ze Stavgaru je to pěkná dálka, domů dojede za tmy.“

„Hmm.“

„Příště bys ho možná mohla pozvat na večeři.“

Mila zahlédla, jak si její dva starší sourozenci vyměnili pohled plný něčeho, čemu nerozuměla.

„Ano,“ řekla Sanna. „To bych mohla.“ Polkla a pak rozhodným tónem, který znamenal, že se téma vyčerpalo, řekla: „Už jsi to zelí dokuchal?“

Šerý den sklouzl do temného klína soumraku a domek prosytila vůně vařící se zelňačky, zvěstující večeři. Sanna se zrovna chystala nalít Pípě porci do otlučené dřevěné misky, když vtom se rozštěkala Duša a zanedlouho se přidal i její bratr.

„Snad to není zase Geir?“ napadlo Oskara, ale Sanna zavrtěla hlavou.

„Asi je jenom něco poplašilo. Půjdu je uklidnit,“ nabídla se Mila, která na svou misku polévky navzdory hladu nijak nespěchala. Podruhé si oblékla plášť a čepici, pootevřela dveře a vykročila do sněhu, jenž v rozpačitém světle stříbřitě zářil.

„No vždyť už jdu, Dušičko! Tady jsem, Danjo!“

Proti řezavému větru nechala hlavu skloněnou, vší silou za sebou dovřela dveře a závějemi se vydala na těžkopádnou cestu k psí boudě s dřevěnou brankou. Dlaně si založila do podpaží, aby jí bylo teplo, ale sotva ušla tři kroky, do něčeho narazila.

„Javojt!“ Mila klopýtla dozadu, přišlápla si plášť a málem upadla. Udržela však rovnováhu a pak zvedla oči. Srdce jí burácelo skoro tak hlasitě jako vítr. Teď už věděla, proč se psi rozštěkali.

2. kapitola

Cizinec

„Mužská slova od tak malé holčičky…“ podivil se hlas hluboký a rázný jako Danjův čím dál hlasitější štěkot. „Jak se jmenuješ?“

Mila si vyhrnula šálu, aby si zakryla rty, a při vystrašeném polknutí pocítila pachuť spojenou s hrozivým zvířecím odérem, trpkým jako shnilé listí. Stál před ní kůň, hranatý a veliký jako stodola, zdálo se jí. Na jeho hřbetě seděl muž ovinutý tolika kožešinami, že vypadal ještě větší než kůň. U pasu se mu leskla dřevorubecká sekera, podobná otcově, a nad temným strništěm se blýskaly divoké zlaté oči.

Za ním byl tucet malých siluet na ponících, na sobě pláště s kápěmi, v rukou pochodně. Mila si všimla, že jedna z nich třímá vyšívaný prapor s obrazem medvěda pod stromem, u jehož kořenů se ve světle loučí třpytily zlaté stehy.

Ze všech stoupala teplá pára, poníci frkali a podupávali, protože se báli psů vrhajících se na branku. Muž zvedl ruku, načež obě zvířata ztichla a zhroutila se na zem jako plachty v bezvětří.

„Ne!“ Mila vyškubla nohy z místa, kde jí málem přimrzly ke sněhu. „Dušičko! Dan–“

Ale psi jen tiše leželi, čenichy opřené o přední tlapy, obočí zvednutá nad vykulenýma očima. I stromy za nimi jako by ustrnuly.

Mila se obezřetně otočila zpět ke shromážděné družině. Očima si změřila druhého nejbližšího jezdce. Bradu měl holou, čímž se řadil mezi chlapce v Oskarově věku. Že by to byl mužův syn? Pohlédla na další a další obličeje. Všechno to byli chlapci, některým mohlo být jen o rok víc než jí. Tolik synů přece mít nemohl, nebo ano?

Hlas jí uvízl v hrdle a třepotal se jako polapený ptáček. Muž přehodil obrovskou nohu přes koňský hřbet a dopadl do sněhu. I když to nebyla tak úplně pravda…

Mila mu zírala na nohy. Měl na nich černé kožené boty – pěkné, neošoupané, nenesly známky náročného putování – ale to ji zas až tak nezaujalo.

Ten muž totiž nedopadl do sněhu – ale na něj! Nepropadl se měkkým popraškem, přestože jí do bot zapadal i seshora a poníci jeho společníků byli zaboření téměř po kolena.

Mila s námahou zvedla hlavu a uviděla, že těma divokýma očima hledí přímo na ni. Když znovu sklopila zrak, byl ve sněhu nad kotníky. Boty měl navíc u lýtek ovázané zlatou šňůrou, připomínající kořeny stromu na praporu.

Mila zamrkala a mužův úsměv odhalil šedé zuby podobné ohořelým špalíkům dřeva. Polkla a pod jazykem se jí rozlila hořkost.

„Buď zdráva a v teple,“ řekl muž a dal jí prostor, aby pozdrav opětovala, což však neučinila. „Neuvítáš nás?“

„Ne…“ Mila si odkašlala a zkusila to znovu. „Neznám vás.“

Muž se zasmál tak odměřeně, jak mluvil. „A já neznám tebe, dítě. Ale tam, odkud pocházím, uvítáme každého návštěvníka, který znaven přichází k našemu prahu.“

„Milo?“

Otočila se. Neslyšela, že se dveře otevřely, ale Oskar je teď za zády se šoupáním zavíral. Neměl plášť ani kožešinu, boty měl rozvázané. Opodál Mila uviděla rozostřené obličeje sester, přitisknuté na ledové okno jako dva úplňky.

„Takže ty jsi Mila?“ zašeptal muž. Mila ucítila tlak za očima, jako když nastupuje bolest hlavy. Kéž by byl Oskar nevyslovil její jméno.

Bratr se k muži plížil jako ke kroužícímu vlkovi. Opatrně se probrodil sněhovými závějemi a přesunul se mezi něj a Milu. Lehce ji odstrčil nazpět a ona pochopila, že si přeje, aby se vrátila dovnitř, ale nechtěla ho s nimi nechat samotného. V porovnání s jeho úzkými rameny a hlavou bez pokrývky vypadala mužova silueta ještě mohutnější: jako mladý stromek proti prastarému dubu.

„Kdo jste?“ řekl Oskar s narovnanými zády a hlasitěji, než bylo zapotřebí. Mila si všimla, že se vítr jakoby ztišil, a přestože stromy byly stále nepřirozeně strnulé, tmavé vlasy vlály Oskarovi kolem uší.

„Chtěl bych mluvit s pánem domu,“ prohlásil muž a zlatý pohled namířil kamsi za Oskarovu hlavu.

„To jsem já,“ opáčil Oskar.

„Vážně? Kde máte otce?“

Mile se stáhlo hrdlo a totéž bylo znát v Oskarově odpovědi: „Je pryč.“

„Kolik ti je?“

„Patnáct zim.“

„A jmenuješ se?“

„Oskar.“

„Oskar,“ zopakoval muž a na zarostlé bradě se mu rozprostřel krutý úsměv. „Buď zdráv a v teple, Oskare. Jak jsem se chystal říct Mile…,“ tlak za očima se stupňoval, „přicházíme z jihu. Obchodujeme.“

„S čím?“

„S pokladem.“ Muž se rozzářil a luskl prsty. Společníci nadzvedli pláště, aby ukázali zlaté šňůry u kotníků. Mila ještě nikdy neviděla zlato v téhle podobě, spředené do tenkých, pružných provazů. Výsledek však nebyl zrovna nádherný. Šňůry byly zašmodrchané a měly hrubý povrch jako kořeny vyřezané do Oskarova nože. Byly ošklivé a silné – jako ten cizinec.

Udivený Oskar udělal krok směrem k nim a oni jako jeden muž pláště zase spustili.

„Kam vezete takové bohatství?“

„Na sever.“ Podle výrazu mužovy tváře bylo Mile jasné, že Oskar se víc nedozví, ale zároveň věděla, že na sever odsud už toho moc není: jen horské město Bovnik a Severní moře, opředené příběhy o kouzelných ostrovech, kde ještě existuje jaro.

„Co hledáte v Bovniku?“ zeptal se Oskar.

„Do toho ti nic není,“ uchechtl se muž příkřejším tónem než doposud. „Doufali jsme, že tu dostaneme jídlo a svolení rozdělat oheň a přečkat noc.“

Po chvíli váhání Oskar odpověděl: „Nejsem si jistý, jestli vám ho můžeme dát.“

Muž udělal krok vpřed a Mile se srdce dmulo pýchou, když Oskar ucuknul jen o tu nejmenší píď.

„Co jsi to řekl, chlapče?“

„Zima je čím dál víc krutá,“ řekl Oskar. „A les toho za dne tolik nevydá –“

„To samozřejmě víme, projeli jsme ho křížem krážem,“ vyprskl muž. „Možná už les dal lidem víc než dost.“

Oskar polkl, než pokračoval: „Nemáme jídla nazbyt. Nemůžu riskovat, že se rodina –“

„Aha, takže vás je víc?“

Milu bodla v hrudi zlá předtucha. Neodpovídej, snažila se silou vůle vnuknout Oskarovi. Muž k ní na okamžik upřel pohled, skoro jako by ji slyšel. Jenže Oskar si nejspíš myslel, že muže obměkčil, a pokračoval.

„Jo. Mám tři sestry. Sannu, Pípu a Milu.“

„Tři? To je úplné prokletí.“ Ostatní se zase rozesmáli, a když se k nim Oskar rozpačitě přidal, Mile naskočila husí kůže.

Oskar se přestal smát a naráz se zatvářil ustrašeně. „Takže, chápete, nemůžu riskovat, že nám dojde jídlo.“

„Takže, chápu,“ zabroukal muž. „Ale jistě nám neupřeš kousek země a trochu suchého mechu na podpal?“

„Samozřejmě,“ přitakal Oskar. „Hned jsem s mechem zpátky.“ Ramena mu poklesla a otočil se zpátky k sestře. „Pojď, Milo.“

„Dobrou noc, Milo,“ zavolal muž.

Znovu se jí bolest zavrtala do spánků. Překročila práh a Oskar za nimi zavřel dveře. Mila vypustila dlouho zadržovaný dech a otřásla se. Věděla, že s takovou divočinou před domem se těžko dobře vyspí.

„Co se stalo?“ zadrmolila Pípa. Oskar se chvěl. Sanna si klekla, aby mu zula boty. „Kdo to byl?“

Ale Oskar Sannu odehnal rukou a přitáhl si Milu blíž k sobě. Pohladil ji po ramenou a stiskl ji v pevném objetí. „Jsi v pořádku, Milenko?“

Mila se o bratra opřela. Už dlouho jí takhle neřekl ani žádnou z nich takhle nesevřel. Od té doby, co táta před pěti roky odešel do bílé zimy, Oskar vyrostl tak rychle, až se zdálo, že lásku k nim nechal daleko za sebou, stejně jako táta.

„Jo,“ zašeptala.

Oskar ji ještě jednou stiskl a pak ji pustil. „Dobře. Nikdo s nimi nemluvte, jo? Dám jim trochu mechu a pak zůstaneme uvnitř, dokud neodejdou. Žádná z vás zítra nepůjde ven, dokud nedám pokyn, že je vzduch čistý. Platí?“

Přikývla dokonce i Sanna, která nesnášela příkazy od mladšího bratra. Mila otočila hlavu k ledovému oknu a představila si, že odtamtud uskočil stín. Ten muž jim neřekl, jak se jmenuje. Znal však jméno bratra i sester. Znal i to její.

3. kapitola

Obličej v ledovém okně

O mnoho hodin později něco Milu vytrhlo ze spánku tak hlubokého, že zalapala po dechu. Ležela, ani se nehnula, a srdeční tep zvolňoval. Zaposlouchala se do zvuků spících sourozenců. Tohle měla na nekonečné zimě ráda: všichni spali společně v kuchyni, na kavalcích co nejblíž u hřejivého ohně. Sanně bylo dvanáct, když zima začala, a dodnes teskně vzpomínala, jak mívala v létě vlastní pokoj se slabounkými bavlněnými závěsy. Teď byly dveře do letních pokojů s tenčími zdmi a většími okny zabedněné. Krom toho si Mila nedokázala představit, že by spala sama.

Kousek od ucha se ozývalo Pípino tiché pochrupování, zatímco z druhé strany, kde se na slaměném polštáři jako vždy rozprostíral vějíř havraních modročerných vlasů, zněly Sanniny hluboké nádechy. Vedle sestry však chyběl Oskarův mělký dech.

Mila se opatrně posadila a nechala ze sebe sklouznout těžké kožešiny. Okamžitě jí byla zima, přestože na sobě měla i novou, přiléhavou pletenou zimní vestu, kterou jí Sanna minulý týden vycpala mechem. I takhle blízko ohni tvořil vydechovaný vzduch malé obláčky jako drak v tátově pohádce.

Táta. Mila to slovo pronesla bezhlasně, jen pro sebe, poprvé za několik měsíců. Se sourozenci měli takové nepsané pravidlo, že se o něm nebudou bavit, i když byl v domě všudypřítomný – od kalhot, do nichž Oskar nedávno dorostl, po dřevorubecké sekery, ležící u ohně, s rukojeťmi hladkými od častého používání.

Jenže jak se na něj cizinec vyptával, vynořily se vzpomínky. Pamatovala si toho tolik, až to bolelo. Voněl po pryskyřici a spáleném dřevě. Oči měl jako Sanna – dva ledově modré knoflíky. Divoce se smál a ještě divočejší, ale také vlídné měl srdce. Ovšem ani on nebyl tak divoký jako ti muži venku.

Připadala si prázdná jako povislá ruka zvyklá na stisk a poprvé za celou věčnost chtěla dělat věci, které by ho dostaly blíž, nechtěla ho už odstrkávat dál od sebe. Možná až cizinec se svými chlapci zítra zmizí, mohli by si jít sednout k srdcovému stromu a vyprávět si příběhy jako dřív.

Pomyslela na medvěda vyšitého na mužově praporu. Táta jim vyprávěl o Bjørnovi, medvědím duchovi, jenž chrání stromy, a Eldovi, osamělém medvědovi, který se zamiloval do slunce. Byly to smutné, půvabné příběhy, úplně jiné než ten cizinec.

Mila pohlédla směrem k potemnělému ledovému oknu a musela si přitisknout ruku na pusu, aby nevyjekla. V okně byl veliký rozmazaný obličej. Oheň ho osvětloval tak prapodivně, že vypadal široký a příšerný, roztažený na všechny strany, jako by nikde nekončil. V mihotavém světle se třpytily zlaté oči. A přímo před oknem stál…

„Oskare?“ zašeptala Mila.

Cizincova tvář zmizela a Oskar se z místa, odkud vyhlížel ven, otočil na sestru. Mila vyklouzla z postele a šla k němu. Zebavě studená podlaha ji v místech, kde nebylo rozloženo dost slámy, mrazila do bosých chodidel. Zastavila se těsně u něj, ale nedotkla se ho. K onomu objetí jako by došlo v minulém století; teď mezi nimi zase narůstal odstup. Z tváří se bratrovi vytratila všechna barva, oči měl velké a skelné.

„Co děláš, Oskare?“

„Sleduju ty chlapy.“ Oskarův hlas byl tichý, hrubý.

„Co dělají?“

„Nic.“

Mila přes něj nakoukla do okna. „Ty jsi s ním mluvil.“

„Nemluvil.“ Oskar se posunul, aby tam neviděla. Na horním rtu se mu zaleskl pot. Vypadal, že má horečku.

„Nechceš se napít vývaru? Mám vzbudit Sannu?“

„Ne,“ odsekl a sotva držel hněv na uzdě. „Vrať se do postele.“

Mila vystrčila bradu a přimhouřila oči. „Co se to tu děje?“

Po bratrově obličeji přelétl stín podobný úhoři pod hladinou. Vypadal najednou starší. Vypadal, že… není sám sebou.

Mila natáhla ruku, aby se dotkla jeho podivně nabobtnalé tváře, ale on ji drsně popadl za zápěstí a prsty jí zastudil na pokožce vyhřáté z postele. Vydechla a do očí jí vhrkly slzy, jak to zničehonic zabolelo. Sklonil se k ní. „Jdi spát, Milo.“

Když ji pustil, k bolesti na zápěstí se přidalo bodnutí u spánku. Hrudník se jí prudce zvedal a klesal, ale udělala, co po ní chtěl. Rychle vklouzla mezi sestry, přetáhla si kožešiny přes hlavu a snažila se ovládnout svůj dech. Do dlaně jí vklouzla malá ruka. Pochopila, že Pípa je také vzhůru. Přeskupila přikrývky tak, aby ve tmě spatřila vykulené zářivé oči své sestřičky.

„Co je s Oskarem?“ špitla Pípa.

Mila si jen ke rtům přiložila prst. Nechtěla, aby je bratr – nebo cizinec – slyšel.

4. kapitola

Pryč

„Vstávat!“ Někdo z Mily prudce strhl kožešiny. Vykřikla a zvedla pěsti na obranu, ale byla to jen Sanna.

„Vstávej, Milo. No tak.“ Ranní světlo bylo světle šedé. Starší sestra na sobě měla pracovní šaty, Geirovu brož připnutou nad srdcem a černé vlasy stažené do jednoduchého drdolu. Mhouřila oči a rozzlobeně zatínala čelist.

„Co se –?“ ozvala se rozespalá Pípa, prsty stále ještě propletené s Milinými.

„Ti chlapi odešli,“ odsekla Sanna.

„To je dobře,“ poznamenala Mila, zatřásla se a pokusila se přetáhnout si přikrývku zase přes sebe.

Sanna se krátce, hořce zasmála. „Ale náš bratr taky.“

Mile jako by strach zabodl rampouch do prsou.

„Oskar je pryč?“ vypískla Pípa.

Mila si promnula oči, aby se jí mozek rychleji probudil. „Možná je sledoval ke Stavgaru, aby si ověřil, jestli jdou vážně pryč? Nebo šel k srdcovému stromu –“

Sanna ji zpražila pohledem. „Proč by tam chodil?“

„Ten muž,“ pronesla váhavě Mila, „se nás včera ptal na otce a… já pak vzpomínala na tátu. Možná tam Oskar šel, protože na tátu taky myslel.“

„Vždyť nám říkal, ať tam nechodíme,“ zatvářila se Pípa vážně.

„Víš, že nedá na ničí radu, ani na svou vlastní,“ utrousila Mila. „Nebo šel hned zrána zkontrolovat pasti?“

Sanna obrátila oči v sloup a z rampouchu v Milině hrudi odtál naštvaný potůček. Proč se o něj Sanna skoro nestrachuje?

„Mám se tam jít podívat?“ navrhla Mila, a aby se připravila na ranní chlad, popoběhla k ohni, kde měla pověšenou tuniku. Navlékla si ji přes hlavu, pásek třikrát obtočila kolem pasu, zavázala ho u boku a natáhla si vlněné kamaše. Byly teplé a vyuzené. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Můžu vzít Dušu a saně –“

Sanna se znovu zvláštně, zajíkavě zasmála. Mila se na ni otočila. „Co je na tom vtipnýho?“

„Vůbec nic,“ opáčila Sanna, zhluboka se nadechla a srovnala ramena. Vypadá moc krásně, pomyslela si Mila i přes svůj hněv, a moc vzdáleně. „Ale měly jsme to čekat.“

„Co jako?“ podivila se Pípa, jenže Sanna se jen zatočila a sundala kbelík na sníh ze skoby u ohně.

„Jdu pro čerstvý sníh. Rozložte slámu – moc jí tady není.“

„Co jsme měly čekat?“ nedala se Pípa, ale Mila jen zakroutila hlavou. Zmínka o slámě jí připomněla, jak šla bosými chodidly po zmrzlé zemi a pak zažila ten prapodivný rozhovor s Oskarem.

„Včera v noci jsem něco viděla,“ promluvila Mila. „Oskar stál u okna. Myslím, že s někým venku mluvil…“

Sanna ztuhla a ve tváři se jí objevil výraz, jejž Mila nedokázala pojmenovat. „Ten led je tlustý několik palců. Není přes něj nic slyšet.“

„V tom případě tam někoho sledoval. A ten někdo zase pozoroval jeho.“

Sanna se rychle odvrátila, ale Mila si stihla všimnout, že v obličeji trochu posmutněla. „Dojdi pro tu slámu.“

„Nemůžu se po něm podívat? Vypadal divně, jako by –“

„Podle mě se ti něco zdálo,“ utnula ji sestra. „Udělej, co jsem ti řekla.“

Hodila si přes hlavu šál a odešla z kuchyně. Než za sebou Sanna o chvíli později zavřela, zaslechly zakvílení větru a do místnosti zavanul poryv zimního vzduchu, až se oheň zamihotal.

Ten sestřin tón Mila znala – nemělo smysl se hádat. Otevřela dveře od komory a sundala slámu z háku, na kterém se sušila. Rukávy jí přitom sklouzly a ona na zápěstí spatřila barevnou modřinu, fialovou a modrou jako bouřkový mrak. Nebyl to sen, pomyslela si. Za zády jí něco zašustilo, obrátila se a uviděla Pípu, pořád ještě v oblečení na spaní a kožešinových papučích na nohou.

„Pojď, Pipi. Obleč se a pak mi můžeš pomoct vyložit podlahu slámou.“

Když vycházely z komory, Sanna se přihnala s čerstvým sněhem a nestihla si otřít oči.

„Proč pláčeš?“ zajímala se Pípa.

Sanna se zamračila. „Nepláču.“ Práskla za sebou dveřmi. Bledé tváře jí od zimy zčervenaly, pohled v obrovských očích měla prázdný. „Přestaň na mě zírat, Pípo.“

„Byly tam stopy? Viděla jsi, kudy –?“ spustila Mila, ale Sanna zavrtěla hlavou.

„Jen zvířecí,“ řekla odměřeně. „Jinak je sníh hladký, jako by tu nikdy ani nebyli.“

Napochodovala do kuchyně a kbelík pověsila nad oheň, aby sníh roztál. Mila došla ke vchodovým dveřím a malinko je pootevřela. Sanna si nevymýšlela – dvorek byl nedotčený kromě stop po její trmácivé cestě od dveří a zpět. Okolo pozemku se táhly stopy jako špalky, příliš velké na jelena nebo vlka, a za boční zdí mizely Mile z dohledu. Na sever.

„Jsou všichni pryč?“ zeptala se Pípa, zatímco se snažila přes sestru taky vykouknout ven.

Mila přikývla a ztěžka polkla. Nemohla pochopit, proč jí Sanna nechce dovolit, aby se šla po Oskarovi podívat. Pípa se jí přitiskla k pasu. „Můžu se převléct až potom? Až se vrátí Oskar?“

Mila přikývla. „Začneme ve spíži. Kuchyň můžeme udělat po snídani, až… až bude zase doma.“

Jenže ani když přeskládaly slámu ve spíži, kuchyni i na chodbě, Oskar se nevrátil.

„Určitě šel rovnou až k pastem,“ uklidňovala Mila spíš sebe než Pípu.

„Bez snídaně?“

„Tak k hranicím –“

„Bez Danji?“ přerušila ji Sanna stroze. „Do lesa bez toho psa nikdy nechodí. Odešel s nimi.“

Mila s ní chtěla zacloumat. „Cože?“

„Copak to není jasný?“ řekla Sanna, jako by mluvila s malým hloupým dítětem. „Odešel s nimi.“

„Proč by to dělal? Nehodí se to k němu,“ vzdorovala Mila a najednou jí bylo hrozné horko.

„Proč by ne? Proč nedat přednost dobrodružství před třemi sestrami? Před – jak že nás ten chlap nazval? Před prokletím.“

„Oskar nás má rád,“ namítla Pípa a spodní ret se jí roztřásl. „Neodešel by od nás.“

Sanna se neupřímně zasmála. „Ach ano, Oskar nás má rád, jako nás měl rád táta, jako máma –“

„Měli nás rádi!“ vykřikla Mila, která si připadala jako omráčená.

Jenže Sanně se oči rozsvítily hněvem. „Táta nás miloval tak moc, že vyšel z domu a ani se neohlédl. A Oskar teď udělal to samý.“

Mila dýchala mělce, jako o překot. O tátově odchodu se nikdy nebavili. O tom, jak na výročí máminy smrti vstal brzo ráno a bez čepice, bez pláště odešel ven do zimy. „Nevíš, jak to bylo. Oskar říká, že nás táta měl rád, ale nejvíc miloval mámu. Nemohl tu bez ní žít…“

„Vždyť už byla dávno pryč!“ Sanna stála a křičela. Mila viděla, jak jí z pusy vylétly sliny, a s obavami pohlédla na Pípu. Máma zemřela při jejím porodu a doma se o tom raději moc nemluvilo. „Šel za ní, ale už byla několik let po smrti. Nechal svou rodinu v rukou našeho nevyzpytatelného bratra, který utekl, jen co zavadil o něco lepšího…“

V Mile narůstalo horko. Ruce jí mravenčily a taky si už musela stoupnout. „Sám by neodešel. Museli ho unést.“

„Neslyšela jsem, že by se s někým pral, dveře nikdo nevyrazil a ve sněhu není krev,“ řekla Sanna. Dýchala přerývaně. „Ty sis něčeho všimla?“

„Na tom muži, který jim velel, bylo něco divného, něco zlého.“ Mila si vzpomněla na nohy na sněhu, na pohyb ruky, kterým utišil psy. „Něco nebezpečného.“

„Ty jsi viděla nebezpečí, Oskar možná dobrodružství,“ napadlo Sannu. To už promluvila tišším hlasem, ramena jí poklesla, sklonila dlouhý krk a Mila viděla, jak si zarývá nehty do dlaní. „Ale neviním ho. Kdybych byla chlap, taky bych odešla. Prošla bych těmi dveřmi a nikdy se už nevrátila.“

Mile připadalo, že jí někdo vyrazil dech. Pípa se rozběhla a chytila se Sanniných sukní. „Nechoď, San.“

Sanna ji hrubě odstrčila a znovu se nevesele zasmála. „Nepůjdu.“ Zvedla oči lesklé slzami. „Nemám kam.“

Přehodila si plášť přes ramena. O chvíli později práskly dveře a psi se rozštěkali. Mila věděla, že si sestra půjde sednout k nim do boudy. Všichni to tak dělali, když se rozčílili.

Měla pocit, jako by se jí podlaha proměnila pod nohama ve sněhovou břečku, a ztěžka dosedla zpět na lavici. Pípa tiše plakala. Mila si ji vzala na klín a něžně ji pohoupala.

„Ona… nás… opustí?“ škytala Pípa.

„Ne, šla jenom trucovat k pejskům. Slyšíš, jak s ní kňučí?“ utěšovala ji Mila nejrozzářenějším hlasem, jaký ze sebe dokázala dostat.

„Takže…“ spustila Pípa. „Ty myslíš, že nás Oskar neopustil? Že se vrátí?“

Mila vtiskla tvář do Pípiných hustě spletených copů a zamyslela se. „Půjdu ho hledat. S oběma psy to půjde rychle. Vezmu to kolem pastí a srdcového stromu. Může být zraněný nebo…“ Polkla. „Když vyrazím teď, vrátím se ještě před setměním.“

„Můžu jít s tebou?“

„V žádném případě.“ Poplácala Pípu, aby jí naznačila, že chce vstát. „Řeknu Sanně, že jdu ven.“

Mila se zabalila do pláště a čepice a na chvíli se zarazila, než popadla i Sannino oblečení – za to, jak byla krutá, ji možná raději měla nechat zmrznout. Ještě jednou Pípu rychle objala a zamířila k psí boudě.

Byl to malý úkryt s travnatou střechou, pod kterou bylo teplo i v zimě. V jedné z mála vzpomínek na mámu si Mila vybavovala, jak tátu škádlí: Moc ty psy rozmazluješ. Mají lepší domek než my! Částečně to byla pravda – stěny měly všechny škvíry zacpané slámou, aby lépe odolaly větru, a střecha byla dvakrát silnější. Mila se zhluboka nadechla, když lezla dovnitř, a nasála nasládlý pach psů, který ji dokázal utěšit i v těch nejsmutnějších okamžicích.

Sanna byla schoulená v tmavém rohu, Danja jí ležel přes klín a Duša hned vedle. Když Mila sestru – obvykle tak vyrovnanou – spatřila pod psy, zmačkanou jako hromádku oblečení, pocítila, že vztek ustupuje.

„Půjdu se podívat k srdcovému stromu a na pasti.“

„K čemu to bude?“ opáčila Sanna zastřeným hlasem a vyprostila ruku zpod Danjovy brady. Pes dotčeně zakňoural a šťouchl ji čenichem.

„Je pryč, Milo. Jako táta.“ K pásku měla připnutý váček z jelení kůže. Něco z něj vyndala. „Tohle jsem našla u dveří, když jsem šla pro sníh.“

Na dlani jí ležel otcův prsten – matně bronzový, osazený velkým granátem, za roky neustálého nošení ztmavlý a ohlazený. Mila ho uchopila, sotva dýchala.

Ten kámen dostal od jejich matky, když ji požádal o ruku. Pocházel z dolu v Bovniku, kde pracovala. V jasně třpytivé Milině vzpomínce se otec v den výročí matčiny smrti krčí nad prstenem. Osvětluje ho zažehnutý knot v mističce studeného jeleního loje. Aby její památku dostal na světlo.

Strach o Oskara se zahalil strašlivým smutkem, jako když se těžká síť stáhne kolem houfu panikařících ryb. Tati. Široký, vousatý obličej, palec ohmatává granát, hladí ho doleskla, ledově modré oči zoufale hledí…

A nazítří byl pryč. Oskar na ně tehdy něco křikl a vyběhl do sněhem ztichlého lesa. Vrátil se až další den ráno, v rozdrápané ruce svíral prsten a brečel. Je pryč. Je pryč. Když se uklidnil, vyložil jim, jak pročesal celý les.

Tohle jsem našel u srdcového stromu, řekl na závěr a rozevřel dlaň s prstenem, který mu do kůže vytlačil rýhy.

Podíval ses do koruny? Nevylezl tam táta prostě? ptala se Mila. Třeba si chtěl připomenout mámu.

Oskar jí opětoval tak strašidelný pohled, že zbledla hrůzou.

Co se stalo?

Nebyl tam. A nikdy už k srdcovému stromu nemůžeme, prohlásil hrobovým tónem, který odpovídal i výrazu v jeho očích. Slibte mi to.

Všechny tři to slíbily. A jako by je zima chtěla udržet ve strašlivé připomínce toho dne, začala se natahovat a natahovat. Jako by si táta s sebou odnesl jaro a zanechal je v mrazu.

„Milo?“

Mila přejížděla očima od Sanniny tváře – stejně vysoké lícní kosti, stejné oči, jako měl táta – k prstenu a zase zpět a hrdlo se jí začalo plnit děsem. Ucouvla, zavrtěla hlavou. „Oskar by ho tu nenechal. Možná s nimi zápasil. Možná mu spadl z prstu…“

Sanna se smutně pousmála. „Byl přesně uprostřed, před dveřmi, Milo. Dal ho tam, abychom ho našly. Je to vzkaz.“

Mila zavrtěla hlavou ještě tvrdošíjněji a klapky její ušanky se roztančily. Ale stejně se jí do břicha zaselo první semínko pochybnosti. Zamáčkla ho, ukryla a vrátila vlastnímu hlasu sílu a jistotu.

„Jdu k srdcovému stromu.“ Podala Sanně prsten i čepici a plášť. „Beru si psy, takže si tohle obleč, aby ti tu nebyla zima.“

Sanna si povzdechla a prsten vrátila do váčku na opasku. Opatrně ze sebe odstrčila Danju, stoupla si a vzala si od sestry plášť. „Půjdu s tebou.“

„A co Pípa?“

Sanna na okamžik zaváhala, jako by zapomněla, že už zbyly jen tři. „Dojdi pro ni. A vezmi taky nějaké jídlo. Já zapřáhnu psy.“

Mila si uvědomila, že zadržuje dech, až když naráz vydechla. Přestože les milovala, netěšila se, že v něm bude celý den jezdit na saních. Když se trmácela zpět k domu, pohlédla na stopy lemující pozemek i na modříny za nimi. Holé a bledé jako kosti, kymácely se v ledovém větru a vypadaly, jako by si ji také měřily pohledem.

5. kapitola

Pasti

Miliny tváře brněly chladem, jenž s každým jejím nádechem natahoval dlouhé prsty dolů do krku a nahoru do nosu. Duša a Danja byli v pořádku, rychle sestry táhli sněhem, hnáni znepokojivou energií, kterou pod svou kůží cítila i Mila: temné syčení, jako když praskají žhavé uhlíky. Spolu se Sannou se odrážely nohama od sněhu, aby psům pomohly. Držely rytmus – přikrčit se, zhoupnout se nahoru.

Saně jely se stejnou lehkostí, jako běželi oba psi. Byly z lehké, nebarvené břízy a Oskar jim sotva před měsícem opravil železné skluznice. Tolik jim naostřil hrany, že se při tom pořezal. Kdo saně řídil, mohl stát na prknech vepředu nebo vzadu a přidržovat se rukojetí. Pípa seděla na lavici vystlané tulení kůží a cop jí jen vlál, zatímco Sanna s Milou stály s dlouhými povolenými otěžemi vzadu, aby mohly lépe udržovat rovnováhu.

Kolem prvních čtyř pastí projely, aniž zpomalily. Tři oka na zajíce byla lehce poprášená sněhem a listím, návnada zmrzlá, a lišky byly příliš chytré, než aby vlezly do netknutého sněhu v blízkosti nastražené tlučky. Lov se Oskarovi dařil čím dál méně a Mila si vzpomněla na to, co říkal onen muž: Možná už les dal lidem víc než dost. Zachvěla se.

Kde to stromy dovolily, otec pasti rozmístil rovně za sebou, cestou ke svému oblíbenému místu, a Mila si představila, jak se tudy Oskar šourá hlouběji a hlouběji do lesa, aby je zkontroloval. Jenže tu nebyl ani on, ani jakákoli stopa, že tudy prošel od doby, kdy v noci napadl sníh.

Kousla se do tváře. Ze Sannina obličeje viděla jen malou, napjatou část a rty připomínající tmavou čárku. Mila by ráda posunula dlaň po rukojeti a vzala sestru za ruku, ale raději nechtěla povolit sevření. Kromě toho na ni byla pořád ještě naštvaná za ten názor, že by je Oskar dobrovolně opustil, i za tvrzení, že mít příležitost, odešla by taky.

Do břicha se jí zavrtávala hořkost, když vtom se přiblížila nízká větev, před níž se Mila jentaktak sehnula. Na okamžik se jí zachytila o čepici a pak prosvištěla kolem ucha. Minuly půl tuctu dalších ok a dvě zakryté jámy, a les začal skutečně houstnout – stromy se tiskly blíž k sobě a světlá obloha, rozkouskovaná příkrovem z větví, se stávala čím dál vzdálenější myšlenkou.

Vzpomněla si na jedno dávné jaro, ještě před narozením Pípy, ještě než ona sama dostala pravé jméno. Šli tehdy tu samou trasu. Otec ji nesl na zádech, listy se jí otíraly o hlavu. Minuli hradbu několika kmenů, až před nimi stanula mohutná bříza – srdcový strom. Byla až nepřirozeně košatá a připomínala spíš dub. Široká byla jako jejich dům a vysoká, zdálo se Mile, snad až k obloze. Nad hlavou měli listový baldachýn, pod nohama mechový koberec. Tam, kam dopadaly sluneční paprsky, rostlo luční kvítí – jeho zářivě červené a nachové skvrny voněly po medu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Až přejde zima.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.