Stephen King

OSTROV

DUMA KEY

Copyright © 2008 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2008

Original English title: Duma key

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-151-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-152-8 (mobi)

Pro Barbaru Ann a Jimmyho

Paměť… to jsou interní klepy.

– George Santayana

Život je víc než láska a radosti,

já jsem přišel hledat poklady.

Když chcete hrát, musíte platit,

tak je to přece odpradávna,

všichni jsme přišli hledat poklady.

– Shark Puppy

Jak namalovat obraz (I)

Začněte na nějaké prázdné ploše. Nemusí to být papír nebo plátno, ale podle mě by měla být bílá. Říkáme bílá, protože potřebujeme nějaké slovo, ale to pravé jméno zní nicota. Černá je absencí světla, ale bílá je absencí paměti, barva nemožnosti si vzpomenout.

Jak si pamatujeme, jak se vzpomíná? Tuto otázku jsem si od doby, kterou jsem strávil na ostrově Duma Key, kladl často, hlavně v časných ranních hodinách, kdy jsem hleděl do té absence světla a rozvzpomínal se na nepřítomné přátele. Někdy v těch časných hodinách přemýšlím o horizontu. Je potřeba stanovit horizont. Musíte tu bílou porušit. Docela jednoduchý úkon, řekli byste možná, ale každý čin, který znovu tvoří svět, je hrdinský. Aspoň tomu jsem se naučil věřit.

Představte si malou holčičku, sotva víc než miminko. Skoro před devadesáti lety vypadla z kočárku, udeřila se hlavou o kámen a všechno zapomněla. Nejen své jméno, ale všechno! A pak jednoho dne se jí toho vybavilo dost, aby vzala tužku a nakreslila přes to bílé první váhavou čáru. Čáru obzoru, jistě. Ale zároveň škvíru, jíž může vproudit čerň.

Jen si představte tu malou ručičku, jak zvedá tužku… váhá… a potom tu bílou plochu narušuje. Představte si tu odvahu, s jakou učinila první pokus znovu nastolit svět tím, že ho nakreslí. Vždycky budu mít tu holčičku rád, přestože mě tolik stála. Musím. Nemám na vybranou.

Obraz, to je magie, víte.

1 – Můj minulý život

i

Jmenuji se Edgar Freemantle. Býval jsem stavař a dotáhl to dost daleko, moje jméno něco znamenalo. To bylo v Minnesotě, v mém minulém životě. Tohle s tím minulým životem jsem se naučil od Wiremana. Budu vám o Wiremanovi vyprávět, ale nejdřív si probereme tu minnesotskou část.

Řeknu to naplno: byl jsem tehdy ryzí ukázka úspěšného amerického kluka. Ve firmě, kde jsem začínal, jsem se vypracoval nahoru, a když jsem se výš dostat nemohl, odešel jsem a udělal se pro sebe. Šéf společnosti, odkud jsem odcházel, se mi smál, že prý do roka zkrachuju. Myslím, že tohle říká skoro každý šéf, když od něj odchází na volnou nohu nějaký nadupaný kabrňák.

Mně všechno vyšlo. Když se dařilo městu Minneapolis-St. Paul, dařilo se i společnosti Freemantle. Pokud trochu přituhlo, nikdy jsem si příliš nevyskakoval. Ale dal jsem na svou intuici a většinou se mi to vyplatilo. Než mi bylo padesát, měli jsme s Pam ve štrozoku čtyřicet miliónů dolarů. A pořád jsme spolu drželi. Měli jsme dvě holčičky a na konci našeho Zlatého věku studovala Ilse na Brownu a Melinda učila ve Francii v rámci nějakého výměnného zahraničního programu. Zrovna v době, kdy to všechno šlo do háje, jsme s manželkou plánovali, že za ní pojedeme na návštěvu.

Na jednom staveništi se mi stala nehoda. Došlo k ní úplně jednoduše. Když se dodávka, přestože se jedná o Dodge Ram se všemi vymoženostmi a parádičkami, utká s jeřábem vysokým jako dvanáctiposchoďový barák, dodávka nevyhnutelně prohraje. Pravá strana lebky mi jenom praskla. Jenže levá strana udeřila tak tvrdě o sloupek dveří auta, že se zlomila na třech místech. Nebo možná pěti. Paměť už mám lepší než dřív, ale stejně není ani zdaleka tím, čím kdysi bývala.

To, co se mi s hlavou stalo, doktoři nazvali contrecoup, zranění mozku na opačné straně hlavy, než kam dopadla první šlupka, a taková věc často nadělá daleko větší paseku než ta původní pecka. Taky jsem měl zlámaná žebra a roztříštěný pravý bok. A i když jsem si v pravém oku zachoval sedmdesát procent zraku (a když mám dobrý den, tak i víc), přišel jsem o pravou paži.

Nečekalo se, že to přežiju, ale stalo se. Kvůli té ráně do hlavy jsem měl být „mentálně narušený“ a taky ze začátku byl, ale to pominulo. Trochu. Ale manželka mezitím odešla, a rozhodně ne jen trochu. Byli jsme svoji pětadvacet let, jenže víte, co se říká: občas se věci podělají. Myslím, že už na tom nesejde. Co je pryč, je pryč. A minulost je minulost. Někdy je to moc dobře.

Když říkám, že jsem byl mentálně narušený, myslím tím, že jsem nejdřív nepoznával lidi – ani manželku – a nevěděl jsem, co se stalo. Nechápal jsem, proč mě všechno tak bolí. Teď, po čtyřech letech, si už nevzpomínám, co to bylo za bolest. Jenom vím, že mě trápila a že byla krutá, ale to už je všechno jenom teorie. Tehdy to ale žádná teorie nebyla. Tehdy jsem si připadal jako v pekle a neměl jsem tušení, proč tam jsem.

Nejdřív ses bál, že umřeš, pak ses bál, že neumřeš. To říká Wireman, a ten to musí vědět. Ten si taky prožil svoje peklo.

Všechno mě bolelo, v jednom kuse. V hlavě mi neustále zvonilo bolestí. Za čelem jsem měl největší hodinářství na světě, kde neustále vyzváněla půlnoc. Protože pravé oko jsem měl v háji, viděl jsem okolní svět skrz jakýsi krvavý film a nic z toho světa jsem nepoznával. Nic nemělo jméno. Pamatuju si na den, kdy v pokoji byla Pam – ještě jsem ležel v nemocnici – a stála u mé postele. Děsně mě sralo, že tam stojí, když tamhle v řiti stojí věc, na které se dá sedět.

„Přines tamtu žehličku,“ řekl jsem. „Sedni si na žehličku.“

„Jak to myslíš, Edgare?“ zeptala se.

„Tamtu žehličku, tu lžičku!“ zakřičel jsem. „Přines sem tu zasranou vidličku, ty mrcho blitomá!“ Ta hlava mě šíleně bolela a Pam se rozbrečela. Nenáviděl jsem ji za to. Neměla co bulet, protože ona v té kleci nebyla, nekoukala na všechno skrz červenej závoj. Ona nebyla ta opice v kleci. A pak mi to došlo. „Přines sem tu mydličku a sekni si!“ Takhle nejblíž se ten můj rozklepaný, rozesraný mozek dokázal dostat k židličce.

Celou dobu jsem měl vztek. Byly tam dvě postarší sestřičky, kterým jsem říkal Suchá šukna jedna a Suchá šukna dvě, jako by to byly postavičky z nějakého přisprostlého komiksu od dr. Seusse. Byl tam taky mladý dobrovolník, kterému jsem říkal Pilch Lozenge – netuším proč, ale ta přezdívka také zněla nějakou sexuální konotací, teda aspoň mně. Když jsem trochu zesílil, snažil jsem se lidi mlátit. Dvakrát jsem se pokusil Pam bodnout a jednou se mi to podařilo, i když jenom plastovým nožem. I tak potřebovala na předloktí pár stehů. Byly chvíle, kdy mě museli připoutat.

Z oné části svého minulého života si pamatuju nejjasněji tohle: je odpoledne, horko, blíží se konec mého měsíčního pobytu v drahé zotavovně, drahá klimatizace je porouchaná, jsem připoutaný k posteli, v televizi běží nějaká limonáda, v hlavě mi zvoní tisíc půlnočních zvonů, pravou ztuhlou stranou těla mi projíždí bolest jako žhavý pohrabáč, chybějící pravá paže svědí, chybějící prsty na pravé ruce se škubou, další dávka oxycontinu v nedohlednu (nevím, za jak dlouho, protože rozeznávat čas je mimo moje schopnosti) a z rudého okolí se vyloupne sestra, stvoření, které se jde podívat na opici v kleci, a říká: „Přišla vaše manželka, chcete ji vidět?“ A já povídám: „Jenom jestli přinesla bouchačku, kterou by mě odpráskla.“

Člověk nepředpokládá, že taková bolest pomine, ale stalo se. Pak mě odlifrovali domů a bolest nahradilo utrpení fyzické rehabilitace. Červeň v zorném poli začala řídnout. Psycholog, který se specializoval na hypnoterapii, mi ukázal pár šikovných triků, jak si poradit s fantomovými bolestmi a svěděním chybějící paže. Jmenoval se Kamen. Právě Kamen mi přinesl Rebu: jednu z mála věcí, jež jsem vzal s sebou, když jsem vykulhal ze svého minulého života a přešoural se do toho, který jsem žil na Duma Key.

„Není to schválená psychologická terapie pro zvládání vzteku,“ vysvětloval doktor Kamen, i když si myslím, že v tomhle možná lhal, aby mě na Rebu navnadil. Povídal, že jí musím dát nějaké odporné jméno, takže i když vypadala jako Lucy Ricardová, pojmenoval jsem ji po jedné tetě, která mě štípala do prstů, když jsem jako malý nesnědl všechnu mrkvičku. Ani ne za dva dny poté, co jsem ji dostal, jsem její jméno zapomněl. Dokázal jsem si vzpomenout jenom na chlapecká jména a každé mě rozzuřovalo víc než to předchozí: Randall, Russell, Rudolf, Phoenix, ta zasraná řeka.

Tehdy už jsem bydlel doma. Vešla Pam s mou snídaní a určitě viděla, jak se tvářím, protože jsem si všiml, jak se obrnila proti nějakému výpadu. Ale i když jsem jméno té měkounké zrzavé fackovací panenky, kterou mi psycholog dal, zapomněl, pamatoval jsem si, jak ji mám v takové situaci používat.

„Pam,“ řekl jsem. „Potřebuju pět minut, abych to dostal pod kontrolu. Zvládnu to.“

„Víš určitě…“

„Ano, jen si to tlustý od šunky odnes a naplácej si to na ten napudrovanej ksicht. Zvládnu to.“

Nevěděl jsem, jestli to opravdu zvládnu, ale takhle jsem to měl říkat. Nemohl jsem si vzpomenout na jméno té zasrané panenky, ale vzpomněl jsem si na větu Zvládnu to. Ke konci mého minulého života bylo nápadné, jak neustále říkám Zvládnu to, i když jsem věděl, že nezvládnu nic, i když jsem věděl, že jsem v háji, že jsem v prdeli, že jsem v tý nejchlupatější a nejtemnější prdeli.

„Zvládnu to,“ opakoval jsem a jen Bůh ví, jak jsem vypadal, protože Pam beze slova vycouvala, s tácem pořád v rukou, a hrnek cinkal o talíř.

Když odešla, podržel jsem si panenku před obličejem, zahleděl se jí do pitomých modrých očí a palce zaryl do pitomého měkkého těla. „Jak se jmenuješ, ty zmršená kryso?“ křičel jsem na ni. Nikdy mě ani nenapadlo, že Pam v kuchyni poslouchá interkom a že je tam s ní i denní ošetřovatelka. Ale něco vám řeknu, kdyby se ten interkom porouchal, stejně by mě slyšely přes dveře. Byl jsem toho dne při hlase.

Začal jsem panenkou cloumat. Hlava se jí klinkala a syntetické vlasy jako ze seriálu Miluju Lucy jenom lítaly. Velké modré komiksové oči jako by říkaly: Aúúú, ty oškliváku! Jako Betty Boop ve staré kreslené grotesce, jaké ještě občas dávají na kabelovce.

„Jak se jmenuješ, ty mrcho? Jak se jmenuješ, ty píčo? Jak se jmenuješ, ty laciná, hadrama vycpaná kurvo? Řekni mi svoje jméno! Řekni mi svoje jméno! Řekni mi svoje jméno, nebo ti vyříznu oči a useknu nos a vytrhnu –“

V tu chvíli mi v mozku došlo ke křížovému spojení, což se mi občas děje i dnes, po čtyřech letech, kdy žiju v městečku Tamazunchale v San Luis Potosí, stát Mexiko, kam se Edgar Freemantle uchýlil žít svůj třetí život. Na okamžik jsem se ocitl ve své dodávce, na podlaze u sedadla spolujezdce rachtala psací podložka o plechovou krabici na oběd (pochybuju, že jsem byl jediný pracující milionář v Americe, který si nosil krabici se svačinou, ale nejspíš byste jich napočítali jen pár desítek) a vedle na sedadle ležel můj PowerBook. A v rádiu nějaký ženský hlas křičel s kazatelským zápalem „Byly ČERVENÉ!“. Jenom ta dvě slova, ale stačila. Byla to písnička o chudé ženě, která zjistí, že z její pěkné dcery je prostitutka. Jmenovala se „Rozmar“ a zpívala ji Reba McEntireová.

„Reba,“ zašeptal jsem a přitiskl panenku k sobě. „Jsi Reba. Reba-Reba-Reba. Už nikdy nezapomenu.“ Zapomněl – hned příští týden – ale to už jsem se nerozzuřil. Ne. Mačkal jsem ji k sobě jako malou milenku, měl jsem zavřené oči a představoval si tu dodávku, která byla při nehodě zdemolovaná. Představoval jsem si plechovou krabici na oběd rachtající o kovový klips na psací podložce a z rádia znovu zazněl ženský hlas hlaholící se stále stejným kazatelským zápalem: „Byly ČERVENÉ!“

Doktor Kamen tvrdil, že je to průlom. Byl nadšený. Manželka však vypadala mnohem méně nadšená a políbení, které mi vlepila na tvář, bylo z rodu povinných. Myslím, že se to stalo dva měsíce předtím, než mi řekla, že se chce rozvést.

ii

Do té doby bolest buď ustoupila, nebo si můj mozek vytvořil nějaké zásadní mechanismy, jak s ní naložit, když se ozvala. Bolestmi hlavy jsem trpěl pořád, ale méně často a málokdy byly tak silné. Už jsem mezi ušima neměl věčnou půlnoc v největším hodinářství na světě. Vicodin v pět a oxycontin v osm jsem vždycky víc než potřeboval – dokud jsem ty kouzelné pilulky nespolykal, stěží jsem se o té své zářivě červené francouzské berli dokázal belhat – ale můj rekonstruovaný kyčel se začínal hojit.

Do Casa Freemantle v Mendota Heights docházela každé pondělí, středu a pátek Kathi Greenová, zvaná Rehabilitační královna. Před naším cvičením jsem měl dovoleno vzít si vicodin navíc, ale než jsme skončili, stejně jsem řval na celý dům. Odpočinkovou místnost v suterénu jsme přestavěli na terapeutické studio včetně vany přístupné pro hendikepované. Po dvou měsících mučení jsem dokázal večer sejít dolů po svých, abych si zopakoval cvičení nohou a začal trochu pracovat na břišních svalech. Kathi říkala, že když si zacvičím pár hodin před večerkou, budu líp spát, protože tělocvik uvolňuje endorfiny.

Právě během jednoho takového večerního posilování – Edgar na výpravě za těmi nedostižnými endorfiny – za mnou sešla po schodech žena, která byla mou manželkou čtvrt století, a sdělila mi, že chce rozvod.

Zarazil jsem se – právě jsem dělal sedy-lehy – a podíval se na ni. Seděl jsem na zemi na podložce. Ona stála pod schody, obezřetně se držela na opačné straně místnosti. Mohl jsem se jí zeptat, jestli to myslí vážně, ale osvětlení tu bylo velmi dobré – takové ty tyčové zářivky – takže jsem se ptát nemusel. Nemyslím ani, že ženy v takových věcech žertují, zvlášť pokud uplynulo sotva půl roku od nehody, při které jim manžel skoro zahynul. Mohl jsem se zeptat na důvod, ale já ho znal. Viděl jsem malou bílou jizvu na její paži, kam jsem ji bodl plastovým nožem, který jsem v nemocnici sebral z tácu s večeří, a to bylo opravdu jen to nejmenší. Vzpomněl jsem si, jak jsem jí docela nedávno říkal, aby si to tlustý od šunky odnesla a naplácala na napudrovanej ksicht. Uvažoval jsem, že ji požádám, aby si to aspoň rozmyslela, ale vrátil se zase ten vztek. Ten nepřiměřený vztek, jak to doktor Kamen nazýval, byl tehdy můj nepříjemný přítel. Ale to, co jsem cítil v tu chvíli, mi vůbec nepřipadalo nepřiměřené.

Měl jsem sundanou košili. Pravá paže mi končila devět centimetrů pod ramenem. Cukl jsem s tím pahýlem směrem k ní – na víc než cuknutí se ten můj zbyteček svalů nevzmohl. „Koukej,“ řekl jsem, „takhle jsem na tebe vystrčil prostředník. Vypadni, když máš chuť. Vypadni, ty zrádná brcho.“

Po tvářích se jí začaly kutálet první slzy, ale pokusila se o úsměv. Byl to dost děsivý pokus. „Mrcho, Edgare,“ opravila mě. „To slovo zní mrcho.“

„To slovo zní přesně tak, jak ho říkám,“ odsekl jsem a začal znovu dělat sedy-lehy. Jdou sakra hůř, když člověk nemá jednu paži. Tělo pak na tu stranu táhne a stáčí se. „Já bych tě neopustil, o to jde. Já bych tě neopustil. Prošel bych vším tím bahnem a krví a chcankama a rozbryndaným pivem.“

„To je něco jiného,“ namítla. Nesnažila se otřít si tvář. „Je to jiné a ty to víš. Nedokázala bych tě roztrhnout vejpůl, kdyby mě popadl vztek.“

„To by mi dalo sakra práci, abych tě roztrhl vejpůl jenom jednou rudou,“ vyjel jsem a začal cvičit rychleji.

„Bodls mě nožem.“ Jako by to bylo to hlavní. Nebylo, a oba jsme to věděli.

„Byl to jenom nůž z umělé boty. Nic víc, byl jsem napůl bez sebe a ty budeš mlít i na smrtelný kosteli, ,Eddie mě bodl plastovým božem, sbohem, krutý světe‘.“

„Škrtil jsi mě,“ dodala tak potichu, že jsem ji sotva slyšel.

Přestal jsem komíhat trupem a zahleděl se na ni. V hlavě se mi rozeznělo hodinářství. Bim bam, rozhoupaly se zvony nad námi. „Co to povídáš, já že tě škrtil? Nikdy jsem tě neškrtil!“

„Vím, že si to nepamatuješ, ale škrtil. A nejsi už stejný.“

„Ále, nech toho. Tyhle kecy z červený knihovny si nech pro… pro toho chlápka… toho tvýho…“ Znal jsem to slovo a viděl jsem muže, k němuž slovo patřilo, ale nepřicházelo mi na jazyk. „Pro toho plešatýho hajzla, co k němu chodíš do ordinace.“

„To je můj terapeut,“ vysvětlila, a to mě samozřejmě rozzuřilo ještě víc: ona to slovo měla, a já ne. Protože její mozek se nikdy nerozklepal jako huspenina.

„Chceš rozvod, můžeš mít rozvod. Na všechno se vykašli, proč ne? Jenom si běž hrát na toho aligátora někam jinam. Vypadni odsud.“

Vyšla po schodech nahoru a bez ohlédnutí zavřela dveře. A teprve když byla pryč, uvědomil jsem si, že jsem chtěl říct krokodýlí slzy. Běž si cedit ty krokodýlí slzy někam jinam.

No bože. Dost blízko desítce. To říká Wireman.

A nakonec jsem to byl já, kdo odsud vypadnul.

iii

Kromě Pam jsem v minulém životě neměl nikdy žádnou partnerku. Čtyři pravidla úspěchu Edgara Freemantlea (klidně si dělejte poznámky) zněla: nikdy si nepůjčuj víc než stonásobek svého IQ, nikdy si nepůjčuj od chlapa, který ti hned napoprvé tyká, nikdy nepij, dokud slunce nezapadlo, a rozhodně nikdy se nedávej dohromady s ženskou, kterou bys nechtěl objímat nahou na vodní posteli.

Měl jsem však účetního, jemuž jsem věřil, a právě Tom Riley mi pomohl vystěhovat z Mendota Heights těch pár krámů, které jsem potřeboval v menším domku u jezera Phalen. Tom, smutný dvojnásobný poraženec ve hře o manželství, si se mnou během celého stěhování dělal starosti. „V takové situaci se člověk domu nevzdává,“ nabádal mě. „Dokud tě nevykopne soudce. To je, jako by ses vzdával výhody domácího hřiště při playoff.“

Výhoda domácího hřiště mi byla ukradená. V tu chvíli mě jenom zajímalo, jak řídí. Trhl jsem sebou pokaždé, když auto v protisměru profrnklo jen o trochu blíž ke středové čáře. Někdy jsem ztuhl a šlápl na neviditelnou brzdu pod sedadlem spolujezdce. Možnost, že bych si znovu sedl za volant, jsem považoval za nadobro vyloučenou. Jenže bůh miluje překvapení. To říká Wireman.

Rehabilitační královna Kathi Greenová byla rozvedená jenom jednou, ale naladěná byla stejně jako Tom. Pamatuju si, jak seděla se zkříženýma nohama v cvičebním trikotu, držela mě za chodidla a vztekle se na mě mračila.

„No tohle, právě jste přijel z motelu Smrtka, navíc o paži kratší, a ona to chce odpískat. Protože jste ji dloubl plastovým nemocničním nožíkem, když jste si sotva pamatoval vlastní jméno? Já se z toho poseru! Copak nechápe, že výkyvy nálady a ztráta krátkodobé paměti jsou po úrazu běžné?“

„Chápe, že se mě bojí,“ řekl jsem.

„Jo? No, tak poslouchejte, co vám řekne maminka, Sluníčko Jime: jestli seženete dobrého právníka, můžete ji přinutit, aby za to svoje fňukání zaplatila.“ Z culíku Rehabilitačního gestapa vyklouzl pramen vlasů a ona si ho odfoukla z čela. „Měla by za to zaplatit. Odezírejte mi ze rtů: vy za nic nemůžete.“

„Prý jsem se ji snažil uškrtit.“

„I kdyby, tak nechat se škrtit jednorukým invalidou musí být zážitek k podělání. No tak, Eddie, přinuťte ji platit. Určitě se pletu do něčeho, po čem mi nic není, ale mně je to jedno. Něco takového by prostě neměla dělat.“

„Myslím, že je v tom něco víc než to škrcení a nůž na máslo.“

„Co?“

„Nemůžu si vzpomenout.“

„Co říká ona?“

„Neříká nic.“ Ale Pam a já jsme byli spolu dlouho, a i když se naše řeka lásky vlila do stojaté smířlivé delty, stále jsem ji znal natolik, abych vycítil, že mi říkala pravdu – bylo v tom ještě cosi jiného, cosi navíc, od čeho se chtěla dostat co nejdál.

iv

Zanedlouho po mém přestěhování k jezeru Phalen mě přijely navštívit holčičky – vlastně už mladé ženy. Přivezly piknikový koš. Posadili jsme se na verandu vonící borovým dřevem, dívali se na jezero a ukusovali sendviče. Bylo už po Dni práce, takže většina vodních hraček byla uklizená v loděnicích na další rok. V koši byla také láhev vína, ale já pil jen málo. S těmi léky proti bolesti měl na mě alkohol drsné účinky. Stačilo jediné pivo, a byl ze mě blábolící opilec. Děvčata – mladé ženy – zbytek spolu dopila, a to je uvolnilo. Melinda, která od mého střetnutí s jeřábem přijela z Francie už podruhé a neměla z toho radost, se mě zeptala, jestli všichni dospělí po padesátce trpí těmihle nepříjemnými regresivními mezihrami, v tom případě se prý má na co těšit. Ilse, ta mladší, se rozplakala, opřela se o mě a ptala se, proč to nemůže být jako dřív, proč nemůžeme – myslela tím svou matku a mě – být jako předtím. Lin ji okřikla, že tohle není ta pravá chvíle na Illyin speciální dětinský výstup, a Illy na ni vystrčila prostředník. Zasmál jsem se. Nemohl jsem si pomoct. Pak jsme se smáli všichni.

Linina nálada a Illyiny slzy nebyly příjemné, ale byly upřímné, a znal jsem je stejně důvěrně jako znamínko na Illyině bradě nebo nepatrnou kolmou vrásku mezi Lininýma očima, která se časem prohloubí v rýhu.

Linnie chtěla vědět, co budu dělat, a já jí pověděl, že nevím.

Urazil jsem dlouhou cestu, než jsem se rozhodl skoncovat se životem, ale věděl jsem, že jestli to udělám, musí to vypadat stoprocentně jako nehoda. Nenechám tu tyhle dvě mladé ženy, které právě vykračují do života, aby s sebou vlekly kus viny za otcovu sebevraždu. Ani bych nechtěl za sebou nechávat celý kopec viny ženě, se kterou jsme kdysi nahatí v posteli upíjeli z jedné skleničky koktejl, smáli se a poslouchali ze sterea Plastic Ono Band.

Když dostaly možnost se vypovídat – po úplném a vyčerpávajícím sdělení vlastních pocitů, jak by řekl doktor Kamen – prožili jsme dle mých vzpomínek příjemné odpoledne, kdy jsme si prohlíželi stará fotoalba a vzpomínali na minulost. Myslím, že jsme se dokonce ještě zasmáli, ale všem vzpomínkám na můj minulý život se nedá věřit. Wireman říká, že když dojde na minulost, všichni se ji snažíme lakovat na růžovo.

Ilse chtěla, abychom jeli společně na večeři, ale Lin se musela s někým sejít v knihovně, než zavřou, a já řekl, že se mi stejně nechce nikam belhat. Radši si přečtu pár kapitol nejnovějšího Johna Sandforda a pak si půjdu lehnout. Políbily mě – zase jsme byli kamarádi – a pak odešly.

Za dvě minuty byla Ilse zpátky. „Řekla jsem Linnie, že jsem zapomněla klíčky,“ vysvětlila.

„Pochopil jsem, že nezapomněla,“ usmál jsem se.

„Ne. Tati, ublížil bys někdy mámě? Myslím, jako teď? Schválně?“

Zavrtěl jsem hlavou, ale to jí nestačilo. Poznal jsem to podle toho, jak tam prostě stála a hleděla mi do očí. „Ne,“ odpověděl jsem. „Nikdy. Já bych…“

„Co bys, tati?“

„Chtěl jsem říct, že bych si radši uřízl ruku, ale najednou mi to připadalo jako mizerný nápad. Nikdy bych to neudělal, Illy. Zůstaneme při tom.“

„Tak proč se tě pořád bojí?“

„Myslím… protože jsem mrzák.“

Vrhla se mi do náručí tak prudce, že nás oba skoro povalila na pohovku. „Ach, tati, mně je to tak líto. Všechno je to prostě tak nechutné.“

Pohladil jsem ji po vlasech. „Já vím, ale pamatuj si – je to jenom tak špatné, jak moc si to připustíme.“ To nebyla pravda, ale jestli budu opatrný, Ilse se nikdy nedozví, že to byla vyložená lež.

Od příjezdové cesty zahoukal klakson.

„Jdi už,“ políbil jsem ji na mokrou tvář. „Tvoje sestra bude bručet.“

Nakrčila nos. „Nebylo by to poprvé. Nebereš těch prášků moc, že ne?“

„Ne.“

„Zavolej, jestli mě budeš potřebovat, tati. Vsednu na nejbližší letadlo a jsem tu jako na koni.“

Což by taky udělala. A proto nikdy nezavolám.

„Spolehni se.“ Vlepil jsem jí pusu na druhou tvář. „Tahle je pro sestru.“

Přikývla a vyšla ven. Posadil jsem se na gauč a zavřel oči. Hodiny za nimi tloukly, tloukly a tloukly.

v

Můj další návštěvník byl doktor Kamen, psycholog, který mi dal Rebu. Nezval jsem ho. Za jeho příchod jsem vděčil Kathi, své rehabilitační domině.

Kamenovi nebylo určitě víc než čtyřicet, ale chodil jako mnohem starší muž a sípal, i když seděl, a přes mohutně klenutý břich hleděl na svět obrovskými brýlemi s kostěnými obroučkami. Byl hodně vysoký a velmi černý černoch, s rysy tak velkolepě řezanými, že vypadaly neskutečné. Měl obrovské zírající bulvy, nos velikosti příďové figury na lodi a totemické rty, které budily hrůzu a úctu. Xander Kamen vypadal jako menší bůh v pěkném obleku. Vypadal taky jako prvořadý kandidát na infarkt nebo mrtvici, ještě než dovrší padesátku.

Odmítl nabídku na občerstvení, řekl, že se nemůže zdržet, ale pak odložil kufřík na pohovku, jako by řečené popřel. Spustil se u opěrky pohovky o celý sáh níž (a celou dobu klesal stále hlouběji – obával jsem se o pružiny toho nábytku), pak se na mě zadíval a jen dobrotivě sípal.

„Co vás přivádí do těchto končin?“ zeptal jsem se ho.

„Ale, Kathi mi říkala, že máte v plánu se oddělat,“ řekl. Stejným tónem by mohl prohlásit, Kathi mi říkala, že pořádáte zahradní party a že se tu podávají čerstvé kremrole. „Je na té zvěsti něco pravdy?“

Otevřel jsem ústa, pak je zase zavřel. Kdysi, to mi bylo deset a bydlel jsem v Eau Claire, jsem vzal ze stojanu v krámu jeden komiks, zastrčil si ho vpředu za džíny a přehodil si přes něj tričko. Jak jsem tak kráčel ze dveří a cítil se jako nejchytřejší mistr světa, popadla mě za paži prodavačka. Druhou rukou mi vyhrnula triko a odhalila můj nekale získaný poklad. „Jakpak se to tam dostalo?“ uhodila na mě. Čtyřicet roků trvalo, než mě stejně dokonale zaskočila jiná prajednoduchá otázka.

Nakonec – dlouho poté, co by moje odpověď mohla mít nějakou váhu – jsem odpověděl: „To je směšné. Nevím, kde na takový nápad přišla.“

„Nevíte?“

„Ne. Určitě si nechcete dát trochu koly?“

„Díky, ale nemám chuť.“

Vstal jsem a vytáhl z kuchyňské lednice kolu. Zastrčil jsem láhev pevně mezi pahýl a hrudník – šlo to, i když to bylo bolestivé, nevím, co jste viděli třeba ve filmech, ale zlomená žebra bolí hodně dlouho – a levou rukou ukroutil víčko. Jsem levák. V tom jsem měl kliku, muchacho, jak říká Wireman.

„Překvapuje mě, že ji vůbec berete vážně,“ řekl jsem, když jsem se zase vrátil. „Kathi je sakra dobrá fyzioterapeutka, ale cvokařka rozhodně není.“ Odmlčel jsem se, než jsem se posadil. „To vlastně nejste ani vy. V technickém smyslu.“

Kamen si přiložil obrovskou dlaň k uchu, které vypadalo velké zhruba jako šuplík. „Že bych slyšel… rachot a drnčení? Nic bych za to nedal!“

„O čem to mluvíte?“

„O kouzelném středověkém zvuku, který vydávají obranné mechanismy, jež člověk vztyčuje kolem sebe.“ Pokusil se o ironické mrknutí, ale při velikosti obličeje toho muže byla ironie nemožná. Vypadalo to nanejvýš groteskně. Ale smysl jsem pochopil. „Pokud jde o Kathi Greenovou, máte pravdu, co ta ví? Ta přece jenom pracuje s paraplegiky, kvadruplegiky, lidmi po amputaci končetin po úrazech jako jste vy, a lidmi, kteří se zotavují z traumatických zranění hlavy – opět jako jste vy. Kathi dělá tu práci patnáct let, takže měla příležitost sledovat, jak tisícovka zmrzačených pacientů uvažuje o tom, že se ani jediná vteřina času nedá vrátit zpátky, takže jak by vůbec mohla rozeznat známky presuicidální deprese?“

Seděl jsem v robustním křesle naproti pohovce a zamračeně na něj hleděl. Znamenal potíž. A Kathi Greenová ještě větší.

Předklonil se, i když se vzhledem k tomu břichu vzmohl jen na několik centimetrů. „Musíte počkat,“ prohlásil.

Zíral jsem.

Přikývl. „Jste překvapený. Ano. Ale já nejsem křesťan, natož katolík, a ve věci sebevraždy je má mysl otevřená. Přesto věřím na odpovědnost a vím, že vy také, a tak vám povím tohle: jestli se teď zabijete… nebo během půl roku ode dneška… vaše manželka a dcery to zjistí. Bez ohledu na to, jak chytře to uděláte, poznají to.“

„Já ne–“

Zvedl ruku. „A pojišťovna, u které máte životní pojistku – určitě na hodně velkou sumu – se to taky dozví. Možná to nebudou moct dokázat, ale budou se velmi usilovně snažit. Pověsti, které začnou kolovat, ublíží vašim děvčatům, i když si myslíte, že jsou proti takovým věcem třeba dobře obrněné.“

Melinda obrněná byla. Jenže Ilse, to byla jiná písnička. Když se na ni Melinda zlobila, vyjadřovala se o Illy, že je opožděná ve vývoji, ale nemyslím, že by to byla pravda. Podle mě byla Illy jenom křehká.

„A nakonec to možná dokážou.“ Kamen pokrčil svými obrovskými rameny. „Jak velkou dědickou daň na ně nakonec úřady uvalí, to nedokážu odhadnout, ale jsem si jistý, že seberou pořádný díl vašich celoživotních úspor.“

O penězích jsem nepřemýšlel. Přemýšlel jsem o týmu pojišťovacích vyšetřovatelů, kteří budou čenichat kolem všeho, co jsem udělal. A zčista jasna jsem se rozesmál.

Kamen tam seděl s obrovskýma tmavě hnědýma rukama na kolenou velkých jako dřevěné špalky a díval se na mě s tím drobným úsměvem, který říkal Já už viděl všechno. Až na to, že na jeho tváři ten úsměv drobný nebyl. Nechal mě, ať se dosměju, a pak se mě zeptal, co mi připadá tak zábavné.

„Vy mi říkáte, že jsem moc bohatý, než abych se mohl zabít,“ odpověděl jsem.

„Říkám vám, abyste to nedělal teď, Edgare, a neříkám nic víc. Také mám pro vás návrh, který je v rozporu s velkou částí mé zkušenosti z praxe. Ale ve vašem případě mám velmi silnou intuici – stejnou, jaká mě přiměla dát vám tu panenku. Navrhuji, abyste zkusil geografii.“

„Jak prosím?

„Je to forma zotavení, kterou často zkoušejí alkoholici v posledním stadiu. Doufají, že změna prostředí jim dá podnět, aby začali znovu. A že se všechno obrátí.“

Pocítil jsem, jak se ve mně cosi pohnulo. Neřekl bych, že to byla naděje, ale cosi ano.

„Málokdy to funguje,“ pokračoval Kamen. „Veteráni z Anonymních alkoholiků, kteří mají odpověď na všechno – to je jejich prokletí stejně jako požehnání, i když jen málokterý z nich si to někdy uvědomí – rádi říkají: ,Když v Bostonu strčíš vola do letadla, v Seattlu vystoupí zase vůl.‘“

„A kde v tom figuruju já?“

„Vy v tomhle okamžiku figurujete na předměstí St. Paul. Navrhuju, abyste si vybral nějaké místo daleko odsud a odjel tam. Máte k tomu jedinečnou příležitost, vzhledem k finanční situaci a manželskému stavu.“

„Na jak dlouho?“

„Nejméně na rok.“ Nevyzpytatelně se na mě díval. Jeho velká tvář byla pro takový výraz přímo stvořená. Kdyby ji našli vytesanou na Tutanchámonově hrobce, nepochybně by zaujala i Howarda Cartera. „A jestli na konci toho roku něco provedete, Edgare, tak ať to pro boha – kvůli dcerám – ať to vypadá slušně.“

Skoro se už v té staré pohovce ztratil. Teď se začal vyprošťovat. Přistoupil jsem, abych mu pomohl, ale jenom mávl rukou. Nakonec se dostal na nohy, i když sípal hlasitěji než předtím, a vzal kufřík. Shlédl na mě z výšky sto pětadevadesáti centimetrů a ty upřené bulvy s nažloutlými koutky vypadaly ještě větší díky brýlím, které měly velmi silné čočky.

„Edgare, přináší vám něco uspokojení?“

Zvážil jsem první plán té otázky (jedinou její část, která vypadala bezpečně) a řekl jsem: „Kdysi jsem kreslil.“ Ve skutečnosti to bylo víc než jenom kreslení, ale to bylo už dávno. Od té doby mě zaměstnávala spousta jiných věcí. Manželství, kariéra. Obojí už bylo v háji nebo se tam ubíralo.

„Kdy?“

„Jako kluk.“

Napadlo mě, že bych mu pověděl, jak jsem kdysi snil o umělecké škole – dokonce jsem si občas kupoval knihy reprodukcí, když jsem na to měl – ale pak jsem to neudělal. V posledních třiceti letech můj příspěvek uměleckému světu spočíval jenom v klikyhácích, které jsem si čmáral při telefonování, a už uplynulo dobrých deset roků od chvíle, kdy jsem si naposledy koupil nějakou výpravnou obrázkovou knížku, která patří na kávový stolek a odtamtud patřičně působí na vaše přátele.

„A od té doby?“

Napadlo mě, že zalžu – nechtěl jsem vypadat jako naprostý umanutý dříč – ale přidržel jsem se pravdy. Jednorucí lidé by měli mluvit pravdu, kdykoli je to možné. Tohle Wireman neříká. Říkám to já. „Ne.“

„Pusťte se znovu do toho,“ poradil mi Kamen. „Potřebujete hradbu.“

„Hradbu,“ opakoval jsem zamyšleně.

„Ano, Edgare.“ Vypadal překvapeně a trochu zklamaně, jako bych nedokázal pochopit velmi jednoduchou koncepci. „Hradbu proti noci.“

vi

Asi za týden mě znovu navštívil Tom Riley. To už se listí začínalo barvit a vzpomínám si, jak prodavači ve Wal-Martu vyvěšovali halloweenské plakáty a já si tam koupil skicáky, první od vysoké… sakra, možná už od střední školy.

Z té návštěvy si nejjasněji pamatuju to, jak rozpačitě a stísněně Tom vypadal.

Nabídl jsem mu pivo a on přijal. Když jsem se vrátil z kuchyně, díval se na perokresbu, kterou jsem stvořil – tři palmy rýsující se proti vodní pláni, vlevo v popředí vykukoval kus zastíněné verandy. „To je dost dobré,“ prohodil. „Tos dělal ty?“

„Né, skřítci. V noci sem chodí. Vyleští mi boty, občas nakreslí obrázek.“

Zasmál se nějak křečovitě a položil výkres zase na stůl. „Todle na Minnesotu nevypadá,“ nadhodil švédským přízvukem.

„Obkreslil jsem to z jedné knížky.“ Ve skutečnosti jsem použil fotku z brožury realitní agentury. Pořídili ji z takzvaného „floridského pokoje“ v Lososovém mysu, který jsem si právě na rok pronajal. Nikdy jsem na Floridě nebyl, ani na dovolené, ale ta fotografie mě něčím hluboce oslovila a poprvé od nehody se mě zmocnilo opravdové očekávání. Sice slaboučké, ale nepopiratelné. „Co pro tebe můžu udělat, Tome? Jestli je to kvůli práci…“

„Vlastně mě požádala Pam, abych se stavil.“ Sklopil hlavu. „Moc se mi nechtělo, ale nedokázal jsem odmítnout. Kvůli starým časům, však víš.“

„Jasně.“ Toma jsem znal už od dob, kdy společnost Freemantle sestávala z pouhých tří dodávek, jednoho traktoru D9 a spousty velkých snů. „Tak mluv. Já tě neukousnu.“

„Sehnala si právníka. Pustila se do toho rozvodu.“

„Nepočítal jsem, že si to rozmyslí.“ To byla pravda. Stále jsem si nevzpomínal, že bych ji někdy škrtil, ale pamatoval jsem si ten pohled v jejích očích, když mi to říkala. A navíc platilo tohle: jakmile se Pam vydala na nějakou cestu, málokdy se ohlížela.

„Chce vědět, jestli si vezmeš Bozieho.“

Nad tím jsem se musel usmát. William Bozeman III. byl elegantní, okravatovaný pětašedesátník s upravenými nehty a hlavoun minneapoliské právnické firmy, jejíž služby používala moje společnost, a kdyby věděl, že Tom a já jsme mu v posledních dvaceti letech říkali Bozie, nejspíš by utrpěl embolii.

„O tom jsem nepřemýšlel. O co jde, Tome? Co přesně chce?“

Vypil půlku piva, pak odložil sklenici na poličku s knihami vedle té mojí odfláknuté skici. Zrudl ve tvářích jako pivoňka. „Prý doufá, že to nevyzní zle. Říkala: ,Nechci být bohatá a nechci se hádat. Jenom chci, aby byl ke mně a děvčatům spravedlivý, jako byl vždycky, povíš mu to?‘ Tak ti to povídám.“ Pokrčil rameny.

Vstal jsem, přešel k velkému oknu mezi obývacím pokojem a verandou a zahleděl se na jezero. Brzy budu moct vejít do svého vlastního „floridského pokoje“, ať už vypadal, jak chtěl, a dívat se na Mexický záliv. Napadlo mě, jestli to bude v něčem lepší nebo jiné, než se dívat na jezero Phalen. Pomyslel jsem si, že se spokojím s jinakostí, aspoň pro začátek. Změna bude začátek. Když jsem se otočil zase do místnosti, Tom Riley se vůbec sobě nepodobal. Nejdřív jsem si myslel, že je mu zle od žaludku, ale pak jsem si uvědomil, že se snaží nebrečet.

„Tome, co se děje?“ zeptal jsem se.

Pokusil se promluvit, ale jenom cosi zaklokotal. Odkašlal si a zkusil to znovu. „Šéfe, nemůžu si zvyknout, když tě takhle vidím, jenom s jednou rukou. Je mi to moc líto.“

Bylo to naprosto nevyumělkované, nenacvičené a milé: přímý zásah do srdce. Myslím, že v té chvíli jsme oba neměli daleko do breku, jako párek Citlivých mládenců v pořadu Oprah Winfreyové.

Ta představa mi pomohla, abych se znovu ovládl. „Mně je to taky líto,“ zahučel jsem, „ale zvykám si. Fakt. Teď si vypij to zatracené pivo, než ti úplně zvětrá.“

Zasmál se a nalil si zbytek Grain Beltu do sklenice.

„Mám nabídku, kterou jí můžeš vyřídit,“ řekl jsem. „Jestli chce, můžeme si dohodu sfouknout sami. Prostě udělej si sám. Právníci nejsou potřeba.“

„Myslíš to vážně, Eddie?“

„Ano. Ty uděláš všeobecný přehled účtů, abychom měli základní číslo, se kterým by se dalo pracovat. Rozdělíme ten balík na čtyři díly. Ona si vezme tři – pětasedmdesát procent – pro sebe a děvčata. Já si vezmu zbytek. Samotný rozvod… hele, soudy v Minnesotě si nehrají na hledání viny, takže po obědě můžeme zajet k Bordersům a koupit si příručku Rozvod pro pitomce.“

Vypadal užasle. „Taková knížka existuje?“

„Nepátral jsem po ní, ale ať se popadnu, jestli ne.“

„Myslím, že se říká, ať se propadnu.“

„Já snad řekl něco jiného?“

„To nic. Eddie, taková dohoda pošle celý majetek do kytek.“

„Zeptej se mě, jestli mě to sere. Nebo dere, když už na to přijde. Podnik mě pořád zajímá, podniku se nic nestane, zůstane nedotčený a povedou ho lidi, kteří vědí, co dělají. Pokud jde o majetek, já jenom nabízím, že se vykašleme na ego, na kterým se akorát napasou advokáti. Je toho spousta pro všechny, jestli budeme rozumní.“

Dopil pivo a nespouštěl ze mě oči. „Někdy se ptám, jestli jsi stejný chlap, pro kterého jsem pracoval,“ prohodil.

„Ten chlap umřel v dodávce,“ odpověděl jsem.

vii

Pam návrh přijala a myslím, že by mě možná místo té dohody vzala zase zpátky, kdybych ji požádal – viděl jsem to na výrazu, který se jí střídavě objevoval na tváři a zase mizel, jako když slunce svítí skrz mraky, když jsme při obědě probírali podrobnosti – ale já o to nepožádal. Měl jsem v hlavě Floridu, útočiště novomanželů a téměř mrtvých lidí. A myslím, že i Pam v nejhlubším koutku duše věděla, že to tak bude nejlepší – věděla, že ten muž, kterého vytáhli z rozbitého Dodge Ramu s kovovou helmou naraženou na uši jako promáčknutou plechovkou od psího žrádla, není stejný jako ten, který do ní nasedl. Život s Pam a děvčaty a stavební firmou byl pryč. Nezbyly v něm žádné pokoje, které bych prozkoumával. Byly v něm však dveře. Ty s nápisem SEBEVRAŽDA byly momentálně špatnou volbou, jak doktor Kamen zdůraznil. Zbývaly dveře s nápisem DUMA KEY.

V mém minulém životě se však přihodila ještě jedna věc, než jsem těmi dveřmi vyklouzl. Týkalo se to teriéra Moniky Goldsteinové, Gandalfa.

viii

Pokud jste si představovali moje útočiště na zotavenou jako jezerní chatu stojící v nádherném osamění na konci opuštěné polní cesty v severních lesích, tak to jste na omylu – mluvíme tu o obyčejném předměstí. Naše chata u jezera stála na konci ulice Aster Lane, což je asfaltka vedoucí od East Hoyt Avenue až k vodě. Našimi nejbližšími sousedy byli Goldsteinovi.

Uprostřed října jsem konečně poslechl radu Kathi Greenové a začal chodit. Nebyly to žádné velké procházky po pláži, které jsem podnikal později, a když jsem se vracel i z těchto krátkých vycházek, moje nemocná kyčel křičela o smilování (a nejednou mi v očích stály slzy), ale byly to kroky správným směrem. Vracel jsem se právě z jedné takové procházky, když paní Fevereauová přejela Moničina psa.

Byl jsem ve třech čtvrtinách cesty domů a paní Fevereauová kolem mě projela ve svém hummeru směšné hořčičné barvy. Jako vždycky měla v jedné ruce mobil a v druhé cigaretu a jako vždycky jela moc rychle. Sotva jsem si jí všiml a rozhodně jsem neviděl Gandalfa, který vpředu vyběhl na ulici a měl oči pouze pro Moniku, která šla po druhé straně ulice v plné skautské polní. Soustředil jsem se na svůj rekonstruovaný kyčel. Jako vždycky ke konci svých krátkých výletů mi i tenhle takzvaný zázrak medicíny připadal jako balík zhruba tisícovky maličkých špičatých skleněných střepů.

Pak zakvílely pneumatiky a přidal se k nim dívčí jekot: „GANDALFE, NE!“

Na okamžik jsem měl jasnou a neskutečnou vidinu jeřábu, který mě skoro zabil, a svět, ve kterém jsem vždycky žil, najednou pohltila žluť mnohem jasnější, než patřila hummeru paní Fevereauové, a v něm plula černá písmena, která se nadouvala a rostla: LINK-BELT.

Potom začal ječet i Gandalf a ta vidina – doktor Kamen by ji nejspíš nazval obnovená vzpomínka – zmizela. Až do onoho říjnového odpoledne před čtyřmi lety jsem netušil, že psi dovedou ječet.

Rozběhl jsem se vrávoravým, krabím krokem a dusal do chodníku svou červenou berlou. Přihlížejícímu bych určitě připadal směšný, ale nikdo mi nevěnoval pozornost. Monika Goldsteinová klečela uprostřed ulice vedle svého psa, který ležel před vysokým, hranatým chladičem hummeru. Nad jedlově zelenou uniformou s šerpou plnou odznaků a medailí se bělala její tvář. Konec té šerpy se máčel v rostoucí kaluži Gandalfovy krve.

Paní Fevereauová napůl vyskočila a napůl vypadla ze směšně vysokého sedadla hummeru. Ze dveří domu Goldsteinových vyběhla paní Ava a zavolala na dceru. Paní Goldsteinová neměla dopnutou blůzu. Byla bosá.

„Nesahej na něho, zlato, nesahej na něho,“ řekla paní Fevereauová. Stále držela cigaretu a nervózně z ní potahovala.

Monika si jí nevšímala. Pohladila Gandalfa po boku. Pes při tom znovu zanaříkal – opravdu to byl nářek – a Monika si hranami dlaní zakryla oči. Začala vrtět hlavou. Nedivil jsem se jí.

Paní Fevereauová natáhla k dívce ruku, ale rozmyslela si to. Couvla o dva kroky, opřela se o vysoký bok svého hummeru a zahleděla se do nebe.

Paní Goldsteinová si klekla vedle dcery. „Miláčku, ach, miláčku, ne.“

Gandalf ležel na ulici v rozšiřující se kaluži krve a vyl. A teď jsem si také vybavil zvuk, jaký vydával ten jeřáb. Žádné píp-píp-píp, které mělo pištět (varovnou signalizaci při couvání měl porouchanou), ale vibrující drkotání dieselového motoru a hukot pásů požírajících zem.

„Vezmi ji dovnitř, Avo,“ řekl jsem. „Odveď ji domů.“

Paní Goldsteinová vzala dceru kolem ramen a pobídla ji, aby vstala. „Pojď, miláčku. Pojď dovnitř.“

„Bez Gandalfa nepůjdu!“ Monice bylo jedenáct a na svůj věk byla vyspělá, ale v takových chvílích se z ní stalo tříleté děcko. „Bez svého pejsánka nepůjdu!“ Její šerpa, už nejméně na osm centimetrů nasáklá krví, se přilípla na bok sukně a po lýtku jí stekla dlouhá krvavá linka.

„Moniko, běž dovnitř a zavolej veterináře,“ navrhoval jsem jí. „Pověz mu, že Gandalfa srazilo auto. Řekni, že musí ihned přijet. Já tu zatím s tvým pejskem zůstanu, než to vyřídíš.“

Monika se na mě podívala očima, které byly víc než plné žalu, víc než šokované. Byly šílené. Dobře jsem ten pohled znal. Vídal jsem ho často v zrcadle. „Slibujete? Slavnostně přísaháte? Na vlastní mámu?“

„Slavnostně přísahám na vlastní mámu. Běž.“

Odešla s matkou a ještě jednou se ohlédla a ještě jednou žalostně zakvílela, než vyšla po schodech ke dveřím domu. Klekl jsem si vedle Gandalfa – přidržel jsem se nárazníku hummeru a spustil se na zem, jako jsem to dělal vždycky, to jest bolestivě a s prudkým náklonem vlevo, a snažil se přitom neohýbat pravé koleno víc, než bylo absolutně nutné. Přesto jsem také potichu vykřikl bolestí a napadlo mě, jestlipak dokážu znovu vstát bez pomoci. Od paní Fevereauové se jí možná nedočkám. Přešla na levou stranu ulice s nohama ztuhlýma a daleko od sebe, pak se zlomila v pase, jako by se klaněla před Jeho Veličenstvem, a vyzvracela se do příkopu. Ruku s cigaretou přitom natáhla stranou.

Zaměřil jsem pozornost na Gandalfa. Schytal to do zadních nohou. Páteř mě přeraženou. Mezi zlomenýma zadníma nohama mu vytékala krev a výkaly. Otočil ke mně oči a já v nich spatřil strašný výraz naděje. Vyplázl jazyk a olízl mi vnitřní stranu levého zápěstí. Jazyk měl suchý jako koberec a studený. Gandalf umře, ale možná ne dost brzy. Monika znovu za chvilku přijde a já nechtěl, aby ještě žil a olízl jí zápěstí.

Chápal jsem, co musím udělat. Nebyl tu nikdo, kdo by mě viděl. Monika s matkou byly uvnitř. Paní Fevereauová byla stále otočená zády. Jestli v tomhle pahýlu ulice někdo přišel k oknu (nebo vyšel až na trávník), hummer mě před jeho pohledem zakrýval. Seděl jsem vedle psa, pravou pochroumanou nohu jsem měl nemotorně nataženou. Měl jsem ještě chvilku, ale jenom krátkou, a jestli se zarazím a začnu přemýšlet o tom, co dělám, promarním šanci.

Tak jsem vzal Gandalfovu horní půlku těla do náručí, a bez přechodu se ocitám na staveništi na Sutton Avenue, kde se společnost Freemantle chystá vystavět čtyřicetipodlažní budovu banky. Sedím ve své dodávce. V rádiu zpívá Reba McEntireová „Rozmar“. Najednou si uvědomím, že ten jeřáb zní nějak moc hlasitě, i když jsem neslyšel žádný signál, že by couval, a když se podívám napravo, tak ta část světa, která by měla v tom okénku být, zmizela. Svět na té straně nahradila žluť. Vznášejí se v ní černá písmena: LINK-BELT. Písmena se nadouvají. Strhnu volant ramu vlevo až na doraz, ale vím, že už je pozdě. Rozskřípou se drcené plechy, randál pohltí rádio a vnitřek kabiny napravo se začíná smršťovat, protože do mého prostoru vtrhl jeřáb, krade mi ten prostor, a dodávka se naklání. Snažím se cloumat dveřmi u řidiče, ale není to k ničemu. Měl jsem to udělat okamžitě, ale pozdě nastalo hodně brzo. Svět přede mnou mizí, protože čelní sklo se promění ve zmrzlé mléko protkané miliónem prasklin. Pak se staveniště zase objeví a stále se otáčí kolem osy, protože čelní sklo se vysype. Vysype? Vyletí, protože se uprostřed prohnulo jako hrací karta, a já oběma lokty ležím na klaksonu, moje pravá paže vykonává svou poslední práci. Přes motor jeřábu houkačku sotva slyším. LINK-BELT se stále pohybuje, promačkává dveře spolujezdce, uzavírá prostor pro nohy, tříští přístrojovou desku, ze které odletují kusy plastu jako ze sopky. Do prostoru se rozletí harampádí z přihrádky na rukavice, rádio zmlkne, moje krabice na oběd drnčí o klips na psací podložce, a LINK-BELT už je tu. LINK-BELT už je přímo na mně, můžu vypláznout jazyk a tu zasranou pomlčku olíznout. Začnu ječet, protože v tu chvíli začne ten tlak. Tlak mi přitiskne pravou paži nejdřív k boku, pak ji zmáčkne a nakonec roztrhne. Do klína se mi vhrne krev jako kýbl horké vody a já slyším, že se cosi láme. Pravděpodobně žebra. Zní to jako kuřecí kosti pod patou okované boty.

Tisknu Gandalfa k sobě a myslím si Přines tu lžičku, sedni si na tu lžičku, sedni si na tu zasranou vidličku, ty mrcho blitomá!

A teď na té lžičce sedím, sedím na té zasrané vidličce, je to doma, ale domov mi jako domov nepřipadá, protože uvnitř prasklé lebky mi vyzvánějí všechny hodiny v Evropě a nemůžu si vzpomenout na jméno panenky, kterou mi Kamen dal, dokážu si vzpomenout jenom na chlapecká jména: Randall, Rusell, Rudolf, zasraná řeka Phoenix. Povím jí, aby mě nechala o samotě, když za mnou přijde s ovocem a tím zasraným smetanovým pýrem, povím jí, že potřebuju pět minut. Zvládnu to, říkám, protože tuhle větu mě naučil Kamen, je to špatně, ozývá se píp-píp-píp, které říká, bacha, Pammy, Edgar couvá. Ale místo aby odešla, bere z tácu ubrousek, kterým mi otře bod z čela, a když to dělá, popadnu ji za hrdlo, protože v tu chvíli mi připadá, že je to její chyba, když si nemůžu vzpomenout na jméno té panenky, všecko je její chyba, včetně toho LINK-BELTu. Popadnu ji zdravou levačkou. Několik vteřin ji chci zabít a kdoví, možná to zkusím. Vím jenom, že bych si radši pamatoval všechny nehody na tomhle kulatém světě než pohled v jejích očích, když se zmítá v mém sevření. Pak si pomyslím, Byly ČERVENÉ! a pustím ji.

Tiskl jsem Gandalfa k hrudi, stejně jako jsem kdysi držel své malé dcery, a myslel si: Zvládnu to. Zvládnu to. Zvládnu to. Cítil jsem, jak mi Gandalfova krev promáčí kalhoty jako horká voda, a myslel si: Do toho, ty ubožáku, vypadni z Dodge.

Držel jsem Gandalfa a myslel na to, jaké to je být drcený zaživa, když kabina dodávky požírá vzduch kolem a dech opouští tělo a krev se hrne z nosu a zatímco vědomí vyprchává, ozývá se to praskání, protože uvnitř vlastního těla rupají kosti: žebra, paže, pánev, noha, tvář, i ta zasraná lebka.

Držel jsem Moničina psa a myslel si v jakémsi zoufalém triumfu: Byly ČERVENÉ!

Na okamžik jsem se ocitl ve tmě protkané rudou barvou. Pak jsem otevřel oči. Tiskl jsem Gandalfa levou paží k hrudi a jeho oči mi hleděly do tváře…

Ne, za ni. A kamsi za nebe.

„Pane Freemantle?“ To byl John Hastings, starý pán, který bydlel ob dva domy od Goldsteinových. S anglickou tvídovou čepicí a ve vestě bez rukávů vypadal, že se chystá na túru po skotských vřesovištích. Až na ten polekaný výraz na tváři. „Edgare? Už ho můžete pustit. Ten pes je mrtvý.“

„Ano.“ Uvolnil jsem Gandalfa ze sevření. „Pomohl byste mi vstát?“

„Nejsem si jist, jestli bych to zvládl,“ zaváhal John. „Spíš bych nás oba stáhl k zemi.“

„Tak zajděte dovnitř a podívejte se, jestli jsou Goldsteinovi v pořádku,“ vybídl jsem ho.

„Je to její pes,“ řekl. „Doufal jsem…“ Zavrtěl hlavou.

„Je její,“ souhlasil jsem. „A nechci, aby šla ven a viděla ho takhle.“

„Jistě, ale…“

„Já mu pomůžu,“ ozvala se paní Fevereauová. Vypadala už trochu lépe a zahodila tu cigaretu. Natáhla ruku k mému pravému podpaží, ale pak zaváhala. „Bude vás to bolet?“

Bude, ale mnohem méně, než kdybych zůstal v pozici, v jaké jsem seděl, takže jsem jí pověděl, že nebude. Když John zamířil po chodníku ke Goldsteinovým, chytil jsem se nárazníku hummeru. Společně se nám podařilo postavit mě na nohy.

„Nemáte náhodou něco, čím bychom toho psa přikryli?“

„Vlastně mám vzadu kus deky.“

„Dobře. Skvěle.“

Už se chystala auto obejít dozadu – bude to dlouhá cesta, vzhledem k velikosti hummeru – ale pak se otočila. „Díky bohu, že umřel dřív, než se ta holčička vrátila.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Díky bohu.“

ix

Zpátky do mé chaty na konci ulice to nebylo daleko, ale dostat se tam mi stejně dalo pořádnou práci. Než jsem tam dosupěl, rukou, které jsem říkal Berlová pěst, mi projížděla bolest a na košili mi tuhla Gandalfova krev. Mezi zárubní a síťovými dveřmi byla zastrčená kartička. Vytáhl jsem ji. Pod usměvavou zdravící skautkou byl tento vzkaz:

PŘIŠLA VÁS NAVŠTÍVIT PŘÍTELKYNĚ

ZE SOUSEDSTVÍ

SE ZPRÁVOU O VÝBORNÝCH

SKAUTSKÝCH SUŠENKÁCH!

DNESKA VÁS SICE NEZASTIHLA,

ALE Monika SE ZASTAVÍ ZNOVU!

BRZY NA SHLEDANOU!

Monika udělala místo tečky nad i ve svém jménu smajlíka. Zmačkal jsem tu kartičku a mrskl ji do koše, než jsem se vbelhal do sprchy. Košili, džíny a zakrvácené prádlo jsem vyhodil do odpadků. Už jsem je nikdy nechtěl vidět.

x

Na příjezdové cestě stál můj dva roky starý lexus, ale za volantem jsem od nehody neseděl. Pochůzky pro mě třikrát týdně vyřizoval jeden kluk z nedaleké mládežnické komunity. Kathi Greenová byla také ochotná zajet do nejbližšího supermarketu, když jsem ji požádal, nebo mě vzala do Blockbusteru, než jsme začali s naším malým mučeníčkem (po něm jsem byl vždycky úplně zničený). Kdybyste mi řekli, že už na podzim budu řídit, byl bych se akorát zasmál. Ne kvůli pochroumané noze, ale už při představě volantu mě poléval studený pot.

Jenže chvíli po sprše jsem dělal tohle: usedal za volant, otáčel klíčkem v zapalování a ohlížel se přes pravé rameno, protože jsem couval po příjezdové cestě. Vzal jsem si čtyři maličké růžové pilulky oxycontinu místo obvyklých dvou a spoléhal na to, že mě dostanou do obchodu poblíž křižovatky East Hoyt a Eastshore Drive a zase zpátky, aniž se pominu nebo někoho zabiju.

V supermarketu jsem se nijak nezdržoval. Vůbec to nebyl nákup potravin v běžném smyslu, jenom bleskový útok – zastávka u boxu s masem a probelhání frontou u expresní pokladny pro nákupy o maximálně deseti položkách, žádné kupony, nic k proclení. Ale stejně, než jsem se dostal zpátky do Aster Lane, byl jsem oficiálně zhulený. Kdyby mě zastavil policajt, určitě bych testem střízlivosti neprošel.

Nezastavil mě nikdo. Projel jsem kolem domu Goldsteinových, před kterým stála čtyři auta a u chodníku parkovalo nejméně půl tuctu dalších, a ze všech oken proudilo světlo. Moničina máma svolala horkou nouzovou linkou posily a vypadalo to, že přijela spousta příbuzných. To je dobře. A je to dobré pro Moniku.

Ani ne za minutu už jsem zabočoval ke svému domu. Přestože jsem byl plný léků, v pravé noze mi škubalo bolestí od přešlapování sem a tam mezi plynem a brzdou a bolela mě hlava – ale byla to obyčejná, staromódní bolest z napětí. Ale můj hlavní problém byl hlad. Především ten mě totiž vyhnal ven. Jenomže hlad byl příliš slabé slovo pro to, co jsem cítil. Přímo jsem umíral hlady a zbytek lasaní v lednici mi nemohl stačit. Bylo v nich sice maso, ale málo.

Odklopýtal jsem o berli do domu, a i když mi všechno před očima díky oxycontinu plavalo, popadl jsem ze zásuvky pod sporákem pánev a praštil s ní na hořák. Knoflík jsem vytočil na nejvyšší teplotu a sotva slyšel bafnutí plynu, který chytil plamenem. Měl jsem plno práce s tím, abych strhl plastový obal z balíčku mleté svíčkové. Vhodil jsem ji na pánev a rozmatlal naplocho dlaní, s hledáním vařečky v zásuvce vedle sporáku jsem se nezdržoval.

Když jsem se prve vracel do domu, strhával ze sebe šaty a lezl pod sprchu, byl jsem schopný splést si prázdnotu v břiše s nevolností – připadalo mi to jako rozumné vysvětlení. Ale než jsem ze sebe začal splachovat mýdlo, prázdnota se proměnila v neutuchající hluboké kručení, jako když jede na volnoběh silný motor. Léky je trochu utlumily, ale teď bylo zpátky, a ještě horší než dřív. Nemohl jsem si vzpomenout, že bych někdy v životě měl tak příšerný hlad.

Obrátil jsem groteskně velikou masovou placku a snažil se napočítat do třiceti. Domníval jsem se, že třicet vteřin na rozpálené plotýnce znamená aspoň vzdálený náznak toho, čemu lidé říkají „péct maso“. Kdybych si vzpomněl zapnout digestoř a odvětrat vůni, asi bych to udělal. Jenže takhle jsem se nedostal ani ke dvaceti. U sedmnácti jsem popadl papírový talíř, vhodil na něj hamburger a opřený o kredenc začal hltat polosyrové mleté hovězí. Asi v půlce jsem si všiml, že z červeného masa vytéká červená šťáva, a na okamžik jsem zcela jasně viděl Gandalfa, jak ke mně vzhlíží a z rozdrceného zadku mu vytéká krev a hovna a slepují mu srst na zlomených zadních nohou. Můj žaludek se však ani nezachvěl, jenom netrpělivě zařval, že chce ještě víc jídla. Měl jsem hlad.

Hlad.

xi

Té noci se mi zdálo, že jsem v ložnici, o kterou jsem se tolik let dělil s Pam. Spala vedle mě a neslyšela krákavý hlas, který vycházel odněkud zdola z potemnělého domu: „Po svatbě blíž do hrobu, po svatbě blíž do hrobu.“ Znělo to, jako by se nějaké mechanické zařízení zadrhlo v drážce. Zatřásl jsem manželkou, ale ta se jenom otočila. Otočila se ode mě. Sny většinou říkají pravdu, že?

Vstal jsem a sešel dolů, přidržoval jsem se zábradlí, abych ulehčil pochroumané noze. A na tom, jak jsem držel ten známý kus leštěného dřeva, bylo něco divného. Když jsem sestoupil až skoro dolů, uvědomil jsem si, co to je. Ať je to spravedlivé nebo ne, svět je pro praváky – kytary, školní lavice i palubní desky amerických aut jsou pro praváky. Zábradlí domu, ve kterém jsem bydlel s rodinou, nebylo výjimkou. Bylo napravo, protože moje společnost sice dům postavila podle mých plánů, ale manželka i obě dcery jsou pravačky, a většina vítězí.

Ale stejně, moje ruka po tom zábradlí klouzala dolů.

Jistěže, pomyslel jsem si. Protože je to sen. Stejně jako dnes odpoledne. Víš?

Gandalf nebyl žádný sen, odpověděl jsem si a ten hlas kohosi cizího v mém domě – zněl čím dál blíž – opakoval: „Po svatbě blíž do hrobu, po svatbě blíž do hrobu“, a mlel to pořád dokola. Nevěděl jsem, kdo to je, ale dotyčný byl v obývacím pokoji. Nechtěl jsem tam vstoupit.

Ne, Gandalf se mi nezdál, pomyslel jsem si. Možná za to mohla moje fantomová pravačka, že jsem měl takové myšlenky. Zdálo se mi, že ho zabíjím.

Takže umřel sám? Tohle se mi ten sen snažil říct? Protože já si nemyslel, že Gandalf umřel sám. Byl jsem přesvědčený, že potřeboval pomoc.

Vešel jsem do svého starého obývacího pokoje. Neuvědomoval jsem si, že by se mi pohybovala chodidla. Šel jsem tak, jak se člověk pohybuje ve snu, kde se spíš pohybuje okolní svět, ubíhá dozadu jako při nějakém extravagantním trikovém promítání. A uvnitř, usazená na Pamině staré bostonské houpací židli, seděla Vztekožerka Reba, nyní vyrostlá do velikosti skutečného dítěte. Chodidla v černých střevících s přezkou zakončující děsivé růžové nohy bez kostí se houpala sem a tam těsně nad podlahou. Její ploché oči na mě hleděly. Neživé slámově žluté kudrny nadskakovaly nad rameny. Ústa měla umazaná od krve a já v tom snu věděl, že to není lidská nebo psí krev, ale šťáva, která vytékala z mého skoro syrového hamburgeru – šťáva, kterou jsem slízal z papírového talířku, když maso zmizelo.

Honila nás zlá žába! vykřikla Reba. Má ZUBISKA!

xii

To slovo – ZUBISKA! mi pořád znělo v hlavě, když jsem se posadil s louží studeného světla říjnového měsíce v klíně. Pokoušel jsem se křičet, ale vyšlo ze mě jenom několik neslyšných vyjeknutí. Srdce mi bušilo jako zvon. Natáhl jsem se po noční lampičce a naštěstí se mi podařilo neshodit ji na podlahu, i když po rozsvícení jsem si všiml, že jsem podstavec posunul napůl přes okraj stolku. Radiobudík ukazoval, že je 3.19.

Přehodil jsem nohy přes pelest a hmátl po telefonu. Jestli mě budete opravdu potřebovat, zavolejte, říkal Kamen. Kdykoliv, ve dne nebo v noci. A kdyby jeho číslo bylo v paměti telefonu v ložnici, pravděpodobně bych to udělal. Ale jak se okolní realita znovu prosazovala – chata u jezera Phalen, žádný dům v Mendota Heights, žádný chraptivý hlas v přízemí – to nutkání pominulo.

Vztekožerka Reba na bostonské houpací židli vyrostlá do velikosti skutečného dítěte. No, proč ne? Opravdu jsem měl vztek, i když spíš na paní Fevereauovou než na chudáka Gandalfa, a netušil jsem, co mají zubaté žáby společného s cenou fazolí v Bostonu. Mně připadalo, že skutečný otazník je ten Moničin pes. Zabil jsem Gandalfa, nebo prostě umřel?

Nebo ta otázka zní, proč jsem měl potom takový hlad. To byla možná ta pravá záhada.

Takový hlad po mase.

„Vzal jsem ho do rukou,“ zašeptal jsem.

Chceš říct do ruky, protože víc než jednu už nemáš. Svoji zdravou levačku.

Ale já si pamatoval, že jsem ho bral do rukou, množné číslo. Přesměroval jsem vztek

(byl ČERVENÝ)

od té pitomé ženské s cigaretou a mobilem jaksi zpátky do sebe, do jakési šílené uzavřené smyčky… vzal jsem ho do náručí, obou rukou…. určitě to byla halucinace, ale ano, tak jsem si to pamatoval.

Vzal jsem ho do obou rukou.

Jeho krk jsem si opřel o levou loketní jamku, abych ho mohl pravačkou uškrtit.

Uškrtit ho a zbavit tak utrpení.

Spal jsem bez trička, takže můj pahýl byl snadno vidět. Stačilo mi pootočit hlavu. Mohl jsem s ním zahýbat, ale moc ne. Několikrát jsem to udělal a pak se podíval na strop. Srdce mi trochu zpomalovalo.

„Ten pes umřel na utrpěné zranění,“ pronesl jsem. „A šok. Pitva by to prokázala.“

Jenomže nikdo nedělá pitvu psovi, který umřel poté, co z něho nadělal fašírku hummer řízený lhostejnou, nepozornou ženskou.

Díval jsem se na strop a přál si, aby tenhle život pominul. Tenhle nešťastný život, který začal tak nadějně. Myslel jsem si, že už té noci nebudu spát, ale nakonec jsem usnul. Nakonec svoje starosti vždycky utaháme.

To říká Wireman.

Jak namalovat obraz (II)

Pamatujte, že pravda tkví v detailech. Bez ohledu na to, jak vidíte svět nebo jaký styl svět vnucuje vaší umělecké práci, pravda tkví v detailech. Samozřejmě že ďábel je v tom také – každý to říká – ale možná že pravda a ďábel jsou dvě slova pro stejnou věc. Mohlo by to tak být, víte?

Představte si znovu tu malou holčičku, která vypadla z kočárku. Udeřila se do pravé strany hlavy, ale nejhorší zranění utrpěla levá strana jejího mozku – contrecoup, pamatujete? Na levé straně mozku se nachází Brocova oblast – ne že by to ve dvacátých letech minulého století věděl kdekdo. Brocova oblast zpracovává řeč. Když do ní pořádně praštíte, o řeč přijdete, někdy na chviličku, jindy navěky. Ale řeč není zrak.

Ta holčička stále vidí.

Vidí svých pět sester. Jejich šaty. Jak mají vlasy bláznivě učesané větrem, když přicházejí zvenku. Vidí otcův knír, už protkaný šedinami. Vidí chůvu Meldu – není to jen hospodyně, ale po matce nejbližší člověk, jakého holčička zná. Vidí šátek, který si chůva váže kolem hlavy, když uklízí. Vidí uzel vpředu, úplně na vršku vysokého hnědého čela chůvy Meldy. Vidí chůviny stříbrné náramky a jak házejí zrcátka ve slunci, které dovnitř dopadá okny.

Detaily, detaily, pravda je v detailech.

A jestlipak zrak křičí na řeč, i když je mysl poškozená? Mozek zraněný? Ach, určitě, určitě.

Holčička si pomyslí Bolí mě hlava.

Holčička uvažuje Stalo se něco zlého a nevím, kdo jsem. Nebo kde jsem. Nebo co všechny ty zářivé obrazy kolem jsou.

Holčičku napadá Libbit? Jmenuji se Libbit? Kdysi jsem to věděla. Uměla jsem mluvit v tom, co jsem znávala, ale teď jsou moje slova jako ryby ve vodě. Chci toho pána s knírem na rtu.

Myslí si To je můj tatínek, ale když se pokusím říct jeho jméno, místo toho zavolám „Ček! Ček!“, protože zrovna jeden letí kolem mého okna. Vidím každé peříčko. Vidím jeho oči jako korálky. Vidím jeho nožičku, která vypadá jako zlomená, a to slovo je ohenutá. Bolí mě hlava.

Dovnitř vcházejí děvčata. Maria a Hannah přicházejí. Nemá je tolik ráda jako dvojčata. Dvojčata jsou malá jako ona.

Pomyslí si V tom, co jsem znávala, jsem Marii a Hannah říkala Velké ošklivky a uvědomí si, že to znovu ví. To je další věc, kterou si vybavuje. Jméno dalšího detailu. Znovu ho zapomene, ale příště si vzpomene a bude si ho pamatovat delší dobu. Je si tím skoro jistá.

Pomyslí si Když se pokusím říct Hannah, řeknu „Ček! Ček!“ Když se pokusím říct Maria, řeknu „Pí! Pí!“ a ony se smějí, ty ošklivky. Já brečím. Chci tatínka a nemůžu si vzpomenout, jak se to řekne. To slovo je zase pryč. Slova jako ptáci létají, poletují a odletí pryč. Sestry mluví. Mluví, mluví, mluví. Mám vyschlo v krku. Snažím se říct, že mám žízeň. Řeknu, „Žeň! Žeň!“ Ale ony se jenom smějí, ty ošklivky. Mám obvazy, páchnu jódem, smrdím potem, poslouchám, jak se smějí. Křičím na ně, křičím hlasitě, a ony utíkají. Přijde chůva Melda, hlavu má celou červenou, protože vlasy má zabalené v šátku. Ty kroužky blýsk a blýsk a blýskají ve slunci a těm kroužkům se říká náramky. Já řeknu „Žeň, žeň!“ a chůva Melda neví. Tak potom řeknu „E-e! E-e!“ a chůva mě dá na hrnec, i když na hrnec nepotřebuju. Sedím na hrnci a vidím a ukazuju. „E-e! E-e!“ Přichází tatínek. „Proč je tu takový křik?“ a má tvář celou schovanou za bílými bublinkami, kromě toho šimravého místečka. Pak si po obličeji jezdí tou věcí, která zahání vousy. Vidí, kam ukazuju. Pochopí. „No, přece má žízeň.“ Naplní sklenici. V pokoji je plno slunce. Prach poletuje ve slunečních paprscích a jeho ruka projde těmi paprsky a drží sklenici a tomu se říká krása. Vypiju ji do poslední kapky. Pak ještě trochu pláču, ale úlevou. Políbí mě políbí mě políbí mě, objímá mě objímá mě objímá mě, a já se mu snažím říct – „Tatínku!“ a pořád to nejde. Pak vymyslím, jak jeho jméno obejít, a je to John, takže si to v duchu myslím, a zatímco si myslím John, z pusy mi vyjde „Tati!“ a on mě obejme ještě víc.

Pomyslí si Tatínek je moje první slovo na téhle straně toho špatného.

Pravda je v detailech.

2 – Velký růžák

i

Kamenova geografická kúra zabrala, ale pokud šlo o spravování toho, co jsem měl v hlavě porouchané, myslím, že s tou Floridou to byla náhoda. Je pravda, že jsem tam bydlel, ale nikdy jsem tam doopravdy nežil. Ne, Kamenova geografická kúra zabrala díky Duma Key a Velkému růžáku. Pro mě ta místa představovala svůj vlastní svět.

Odjel jsem ze St. Paul desátého listopadu s nadějí v srdci, ale bez opravdového očekávání. Kathi Greenová, Rehabilitační královna, mě přišla vyprovodit. Políbila mě na ústa, pořádně mě objala a zašeptala: „Ať se vám splní sny, Eddie.“

„Díky, Kathi,“ řekl jsem. Dojalo mě to, i když sen, který mi vězel v hlavě, byl o Vztekožerce Rebě vyrostlé do velikosti skutečného dítěte a usazené v měsícem ozářeném obýváku v domě, kde jsem kdysi bydlel s Pam. Bez splnění konkrétně tohoto snu bych se docela obešel.

„A pošlete mi pohlednici z Disneyho světa. Toužím vás vidět s myšíma ušima.“

„Pošlu,“ slíbil jsem, ale do Disneyho světa jsem se nikdy nedostal. Ani do Mořského světa, Buschových zahrad ani na závody Daytona Speedway.

Když jsem v Learu 55 odlétal ze St. Paul (vysoká penze má svoje výhody), byly minus čtyři stupně a padaly první sněhové vločky další dlouhé severské zimy. Když jsem přistával v Sarasotě, bylo třicet a svítilo slunce. Už když jsem přecházel po asfaltu k soukromému leteckému terminálu, sice jsem se stále těžce opíral o svou věrnou červenou berli, ale přímo jsem cítil, jak mi kyčel děkuje.

Když se za tou dobou ohlédnu, vidím prapodivnou směsku emocí: lásku, touhu, strach, hrůzu, lítost a nesmírné blaho, jaké znají jenom ti, kdo se ocitli v blízkosti smrti. Tak se asi museli cítit Adam a Eva. Co myslíte, ohlíželi se po ráji, když se tak bosi vydali po stezce tam, kde jsme teď my, ve svém pochmurném politickém světě plném kulek a bomb a satelitní televize? Jestlipak upírali pohled za anděla s ohnivým mečem střežícího zavřenou bránu? Jistě. Myslím, že se určitě ještě jednou chtěli podívat na ten zelený svět se sladkou vodou a dobrosrdečnými zvířaty, který ztratili. A samozřejmě s tím hadem.

ii

Kus od západního pobřeží Floridy se táhne ozdobný náramek maličkých ostrůvků. Kdybyste měli sedmimílové boty, dokázali byste přejít z Longboatu na Lido, z Lida na Siestu a ze Siesty na Casey suchou nohou. Dalším krokem byste se dostali na Duma Key, devět mil dlouhý a nejvýš půl míle široký, který leží mezi Casey Key a ostrovem Don Pedro. Je skoro neobydlený, porostlý banyány, palmami a přesličníky a podél vnější strany pobřeží směřující k Zálivu se tam táhne nerovná, dunami zvrásněná pláž. Tu pláž drží pohromadě pruh trávy vysoké po pás. „Ta sem patří,“ řekl mi jednou Wireman, „ale zbytek toho plevele tu normálně nedokáže vyrůst, když ho nezalíváš.“ Po většinu času, který jsem strávil na Duma Key, tam nebydlel nikdo kromě Wiremana, Kmotrovy nevěsty a mě.

Sandy Smithová byla moje realitní agentka v St. Paul. Požádal jsem ji, aby mi našla nějaké místo, kde by byl klid – nevím jistě, jestli jsem použil slovo izolace, možná ano – ale stále v dosahu služeb. S Kamenovou radou na paměti jsem Sandy řekl, že mám zájem o roční pronájem a cena nerozhoduje, pokud mě neoderou příliš nestydatě. I když jsem prožíval depresi a v podstatě neustále mě cosi bolelo, neměl jsem chuť nechat se využívat. Sandy naládovala moje požadavky do počítače a vypadl z něj Velký růžák. Byla to slepá náhoda.

Jenomže tomu jsem příliš nevěřil. Protože i v mých nejranějších kresbách jakoby cosi bylo, nevím co.

Cosi.

iii

V den, kdy jsem přijel v najatém autě (řídil Jack Cantori, mladík, kterého Sandy Smithová najala prostřednictvím pracovní agentury v Sarasotě), nevěděl jsem o historii Duma Key zhola nic. Věděl jsem jenom, že člověk se tam dostane z Casey Key po zvedacím mostě pocházejícím z období Nového údělu. Jakmile jsem most přejel, zjistil jsem, že severní špička ostrova je bez vegetace, která bujně porůstala celý zbytek ostrůvku. Místo ní tam byla opravdová krajina (na Floridě to znamená palmy a trávu téměř neustále nuceně zavlažované). Viděl jsem podél úzké, spravované silnice vedoucí na jih půl tuctu domů v řadě a ten poslední byla obrovská a nepochybně elegantní hacienda.

A poblíž, ani ne na délku fotbalového hřiště od konce zvedacího mostu, jsem zahlédl růžový dům, který visel nad Zálivem.

„To je ono?“ zeptal jsem se a myslel si Prosím, ať je to ono. Ten chci. „Je to on, že?“

„To nevím, pane Freemantle,“ odpověděl Jack. „Znám Sarasotu, ale na Dumě jsem úplně poprvé. Nikdy jsem neměl důvod sem jezdit.“ Zastavil u poštovní schránky, na které byla namalovaná velká červená třináctka. Pohlédl na složku, která ležela mezi námi na sedadle. „Je to ono, správně. Lososový mys, číslo třináct. Doufám, že nejste pověrčivý.“

Zavrtěl jsem hlavou a nespouštěl z domku oči. Nedám na rozbitá zrcadla nebo černé kočky běhající přes cestu, ale hodně věřím na… no, možná to není láska na první pohled, to je na mě příliš červená knihovna, ale okamžitá přitažlivost? To jistě. To jsem cítil k Pam, když jsem ji poprvé potkal. Bylo to na dvojitém rande (ona tam byla s tím druhým klukem). A stejné pocity jsem měl úplně od začátku ohledně Velkého růžáku.

Stál na pilířích s bradou vystrčenou nad čáru přílivu. Na starém šedém kůlu vedle příjezdové cesty byla nakřivo přibitá cedule ZÁKAZ VSTUPU, ale myslím, že mě se netýkala. „Jakmile podepíšete pronájem, máte to na rok,“ vysvětlila mi Sandy. „I kdyby to mezitím prodali, majitel vás nemůže vykopnout, dokud lhůta nevyprší.“

Jack pomalu dojel k zadním dveřím… akorát že to byly jediné dveře, jelikož průčelí viselo nad Mexickým zálivem. „Překvapuje mě, že jim vůbec dovolili to postavit tak daleko nad vodou,“ prohodil. „Myslím, že za starých časů se věci dělaly jinak.“ Pro něj ty staré časy nejspíš znamenaly osmdesátá léta minulého století. „Tady je vaše auto. Doufám, že je v pořádku.“

Auto přistavené na popraskaném plácku napravo u domu patřilo k těm anonymním americkým středně velkým vozům, na jaké se půjčovny specializují. Neřídil jsem ode dne, kdy paní Fevereauová přejela Gandalfa, a sotva jsem se na auto podíval. Víc mě zajímal hranatý růžový slon, kterého jsem si pronajal. „Copak tu nejsou předpisy, které zakazují stavět příliš blízko Zálivu?“

„Dnes určitě, ale když se tu stavělo, tak ne. Z praktického hlediska jde jenom o erozi pláží. Pochybuju, že ten domek takhle visel ven, když ho stavěli.“

Měl nepochybně pravdu. Měl jsem pocit, že vidím nejméně metr osmdesát vysoké pilíře podpírající zasklenou verandu – takzvaný floridský pokoj. Pokud ty pilíře nebyly zatlučené osmnáct metrů hluboko do skalního podloží, tak se domek nakonec odporoučí do Mexického zálivu. Byla to jen otázka času.

Zatímco já si to myslel, Jack Cantori to říkal nahlas. Pak se usmál. „Ale nebojte se. Určitě budete včas varován. Uslyšíte, jak sténá.“

„Jako Dům Usherů,“ poznamenal jsem.

Jeho úsměv se rozšířil ještě víc. „Ale nejspíš bude dobrý ještě nějakých pět let. Jinak by ho strhli.“

„Já bych si tak jistý nebyl,“ řekl jsem. Jack zacouval ke dveřím, aby se kufr dal snadno vyložit. Neměl jsem v něm toho moc. Tři zavazadla, jeden pytel s oblečením, ocelový kufřík s laptopem, ruksak s trochou primitivních uměleckých potřeb – většinou skicáků a pastelek. Cestoval jsem nalehko, když jsem opouštěl svůj minulý život. Domníval jsem se, že v novém životě budu nejvíc potřebovat šekovou knížku a kartu American Express.

„Jak to myslíte?“ zeptal se.

„Někdo, kdo si mohl dovolit to tady postavit, nejspíš uměl správně oslovit i pár inspektorů ze SO.“

„SO? Co to je?“

Chvíli jsem mu to nedokázal říct. V duchu jsem živě viděl, co myslím: muže v bílých košilích a s kravatami, se žlutou ochrannou helmou z umělé hmoty na hlavě a s psacími podložkami v ruce. Dokonce jsem viděl propisky v kapsičce u košile a plastové chrániče kapes, ke kterým byly připnuté. Ďábel tkví v detailech, že? Ale nemohl jsem si vzpomenout, co S a O znamená, i když jsem to znal stejně dobře jako vlastní jméno. A v tu ránu jsem se rozzuřil. Okamžitě mi připadalo, že sbalit levačku do pěsti a vrazit ji z boku do nechráněného ohryzku toho mladíka sedícího vedle mě je nejrozumnější věc na světě. Přímo rozkaz. Protože kvůli té otázce jsem se zasekl.

„Pane Freemantle?“

„Jenom vteřinku,“ řekl jsem a pomyslel si: Zvládnu to.

Vzpomněl jsem si na Dona Fielda, chlapíka, který v devadesátých letech dělal inspekci na nejméně půlce mých staveb (aspoň mi to tak připadalo), a mozek zase provedl to křížové propojení. Uvědomil jsem si, že sedím rovně jako svíčka a ruce svírám v klíně. Chápal jsem, proč ten kluk mluvil tak ustaraně. Vypadal jsem jako chlap, který se snaží ovládnout průjem. Nebo infarkt.

„Promiňte,“ omluvil jsem se. „Měl jsem nehodu. Praštil jsem se do hlavy. Někdy mi ten mozek zaškobrtne.“

„Nedělejte si s tím starosti,“ řekl Jack. „O nic nejde.“

„SO znamená stavební odbor. V zásadě jsou to chlapi, kteří rozhodují o tom, jestli váš barák půjde k demolici nebo ne.“

„Mluvíte o úplatcích?“ Můj nový mladý zaměstnanec se zasmušil. „No, určitě se to děje, zvlášť tady dole. Kdo má prachy, ten jede.“

„Nebuďte tak cynický. Někdy jde prostě o kamaráčofty. Stavaři, dodavatelé, stavební dozor, dokonce inspektoři bezpečnosti práce… obvykle chodí pít do stejných barů a všichni chodili do stejných škol.“ Zasmál jsem se. „V některých případech polepšoven.“

Jack poznamenal: „Nechali zbourat pár plážových domků na severním konci Casey Key, když se tam eroze zrychlila. Jeden z nich doopravdy spadl do vody.“

„No, jak říkáte, pravděpodobně ho uslyším sténat, a prozatím vypadá docela bezpečně. Odnosíme moje věci dovnitř.“

Otevřel jsem dveře, vystoupil a zapotácel se, protože špatný kyčel se zablokoval. Kdybych se včas neopřel o berlu, nejspíš bych Velký růžák pozdravil tím, že bych se mu rozplácl na kamenném prahu.

„Já to tam odnesu,“ nabídl se Jack. „Vy radši jděte dál a sedněte si, pane Freemantle. A neuškodilo by vám něco studeného k pití. Vypadáte opravdu unaveně.“

iv

Cestování se projevilo a já byl víc než unavený. Než jsem se spustil do křesla v obývacím pokoji (jako obvykle s náklonem vlevo a se snahou udržet pravou nohu co nejrovněji), byl jsem ochoten si připustit, že jsem vyčerpaný.

Ale nestýskalo se mi, aspoň ne zatím. Jack chodil sem a tam, aby uložil moje tašky do větší ze dvou ložnic a laptop na stůl v té menší, a moje oči se neustále stáčely k západní stěně obývacího pokoje, která byla celá prosklená, a za ní se rozkládal floridský pokoj a za ním Mexický záliv. Byla to nesmírná modrá rozloha, za toho horkého listopadového odpoledne plochá jako talíř, a i přes zavřenou zasouvací skleněnou stěnu jsem slyšel jeho mírné a pravidelné vzdychání. Pomyslel jsem si Nemá paměť. Byla to divná myšlenka a jaksi zvláštně optimistická. Když došlo na paměť – a vztek – měl jsem ještě co řešit.

Jack se vrátil z hostinského pokoje a posadil se na opěrku pohovky – napadlo mě, že je to posez mladíka, který už chce být pryč. „Všechno základní tu máte,“ oznámil, „k tomu salát v pytlíku, hamburger a jedno pečené kuře v plastové misce – u nás doma mu říkáme astronautské kuře. Doufám, že vám to vyhovuje.“

„Prima.“

„Dvouprocentní mlíko…“

„Taky prima.“

„…a instantní smetanu. Příště vám můžu přinést opravdovou smetanu, jestli chcete.“

„Aby se mi ucpala i jediná zbývající tepna?“

Zasmál se. „Je tu taky malá špajzka plná konzerv se vším možným saj… jídlem. Kabel je napojený, internet na počítači připravený – dal jsem vám sem wi-fi, stojí to sice něco navíc, ale je to bezva řešení – a můžu vám sem instalovat satelit, jestli chcete.“

Zavrtěl jsem hlavou. Byl to hodný kluk, ale já chtěl poslouchat Záliv, který na mě líbezně promlouval slova, jež si za minutu už nebude pamatovat. A chtěl jsem poslouchat ten dům, zjistit, jestli má co říct. Měl jsem pocit, že možná má.

„Klíče jsou v obálce na kuchyňském stole – i s klíčkama od auta – a seznam čísel, který byste mohl potřebovat, visí na lednici. Každý den kromě pondělí mám přednášky na Floridské univerzitě v Sarasotě, ale mobil budu brát, a přijedu vždycky v úterý a čtvrtek v pět, pokud se nedomluvíme jinak. Vyhovuje vám to?“

„Ano.“ Sáhl jsem do kapsy a vytáhl dolarku. „Chci vám dát něco navíc. Jste výborný.“

Jenom mávl rukou. „Né. Tohle je skvělý džob, pane Freemantle. Dobře placený a s dobrou pracovní dobou. Připadal bych si jako všivák, kdybych bral něco extra.“

To mě rozesmálo a vrátil jsem paklík peněz zase do kapsy. „Tak dobře.“

„Možná byste si měl zdřímnout,“ vstával už.

„Asi to udělám.“ Bylo divné, když se mnou někdo zacházel jako s dědečkem hříbečkem, ale asi bych si na to měl zvyknout. „Co se stalo s tím druhým domem na severním konci Casey Key?“

„Cože?“

„Říkal jste, že jeden se odporoučel do vody. Co se stalo s tím druhým?“

„Pokud vím, pořád stojí. Akorát že jestli tuhle část pobřeží zasáhne naplno nějaká pořádná bouře jako Charley, bude to jako v totálním výprodeji: všechno půjde pryč.“ Přešel ke mně a natáhl ruku. „Každopádně vás vítám na Floridě, pane Freemantle. Doufám, že se k vám zachová opravdu slušně.“

Potřásl jsem mu rukou. „Děkuji vám…“ Zaváhal jsem, ale pravděpodobně ne na tak dlouho, aby si toho všiml, a já se nerozčílil. Aspoň ne na něj. „Děkuji vám za všechno.“

„Jasně.“ Při odchodu mi věnoval jenom nepatrně zmatený pohled, takže si možná přece jenom všiml. Možná přece. Bylo mi to však jedno. Byl jsem konečně sám a ve svém. Poslouchal jsem, jak mu pod pneumatikami praskají lastury a štěrk, když se auto rozjelo. Poslouchal jsem, jak motor utichá. Byl slyšet méně, ještě méně, vůbec. Teď tu bylo jenom mírné klidné vzdychání Zálivu. A tep mého srdce, tichý a pomalý. Žádné hodiny. Žádné zvonění, drnčení, dokonce ani tikání. Dýchal jsem zhluboka a čichal zatuchlé, trochu vlhké aroma domu, který byl zavřený po docela dlouhou dobu, kdy ho jen o víkendu (a možná ob víkend) obřadně vyvětrali. Měl jsem pocit, že čichám také sůl a subtropickou trávu, pro kterou jsem ještě neměl žádné jméno.

Hlavně jsem poslouchal vzdychání vln, podobné dechu velkého spícího zvířete, a díval se skleněnou stěnou, která tvořila průčelí nad vodou. Kvůli převisu Velkého růžáku jsem z místa, kde jsem seděl, což bylo docela hluboko v obývacím pokoji, vůbec neviděl na pláž. V křesle jsem si připadal, že klidně můžu být na některém velkém tankeru, který se lopotí po naftové trase z Venezuely do Galvestonu. Klenbu nebe zatáhl lehký opar a ztlumil zrcátka na vodě. Nalevo se tyčily tři palmy, které se rýsovaly proti nebi, a jejich listí povlávalo v mírné bríze: námět mého prvního nesmělého kreslířského pokusu po nehodě. Todle na Minnesotu moc nevypadá, říkal Tom Riley.

Při pohledu na stromy se mi znovu zachtělo kreslit – bylo to jako hladová prázdnota, ale ne přímo v břiše. Svrbělo mě z ní v hlavě. A kupodivu v pahýlu amputované paže. „Teď ne,“ řekl jsem. „Později. Jsem jako zmlácený.“

Zdvihl jsem se z křesla na druhý pokus a byl rád, že kluk tu není, aby viděl můj první flop po zádech a slyšel dětinský („Do píči!“) vzteklý výkřik. Jakmile jsem zase stál, chvíli jsem se opřený o berlu potácel a uvažoval o tom, jak moc jsem unavený. „Zmlácený“, to člověk občas prostě řekne, ale v tu chvíli jsem se přesně tak cítil.

Pohyboval jsem se pomalu – neměl jsem v úmyslu se tu natáhnout hned první den – a propracoval se do ložnice. Postel byla veliká a já nechtěl víc než k ní dojít, posadit se na ni, shodit berlou na zem ty hloupé ozdobné polštářky (na jednom byly obrázky dvou dovádějících kokrů a poněkud znepokojivé prohlášení, že PSI JSOU MOŽNÁ JENOM LEPŠÍ LIDI), lehnout si a dvě hodiny spát. Možná tři. Ale nejdřív jsem došel k lavici na konci postele – pořád jsem se pohyboval opatrně, protože jsem věděl, jak snadno bych si mohl zamotat nohy a upadnout, když moje vyčerpání dosáhlo takového stupně –, kam ten kluk naskládal dva ze tří mých kufrů. Ten, který jsem chtěl, byl samozřejmě vespod. Ten horní jsem bez váhání shodil na podlahu a u toho druhého rozepnul přední kapsu.

Skelné modré oči hleděly s výrazem věčně rozladěného překvapení: Aúúú, ty oškliváku! Já tam byla takovou dobu! Ze sevření se vyloupl chomáč neživých oranžovozrzavých vlasů. Vztekožerka Reba ve svých nejhezčích modrých šatech a černých střevících s přezkou.

Lehl jsem si na postel s panenkou zastrčenou mezi pahýl a bok. Když jsem si udělal přiměřený prostor mezi ozdobnými polštářky (většinou s dovádějícími kokry, které jsem poshazoval na podlahu), uložil jsem ji vedle sebe.

„Zapomněl jsem jeho jméno,“ řekl jsem. „Pamatoval jsem si ho celou cestu až sem, pak jsem ho zapomněl.“ Reba koukala do stropu, kde visely nehybné a klidné listy větráku. Zapomněl jsem ho zapnout. Reba se nestarala, jestli můj nový zaměstnanec na částečný úvazek je Ike, Mike nebo Andy Van Slyke. Jí to bylo všechno jedno, byla jenom hromádka hadrů, které do růžového těla pravděpodobně nacpalo nějaké nešťastné dítě zaměstnané v továrně v Kambodži nebo zasrané Uruguayi.

„Co je?“ zeptal jsem se jí. Byl jsem sice unavený, ale cítil jsem, jak se ve mně vzmáhá stará zoufalá panika. Starý zoufalý vztek. Strach, že takhle to půjde do konce života. Nebo se to bude zhoršovat! Ano, je to možné! Vezmou mě zpátky do zotavovny, což bylo jen trochu přelakované peklo.

Reba neodpovídala, ta mrcha bez kostí.

„Zvládnu to,“ řekl jsem, i když jsem tomu nevěřil. A pomyslel jsem si: Jerry. Ne, Jeff. Potom: Přemýšlíš o Jerrym Jeffovi Walkerovi, pitomče. Johnson? Gerald? Velký skákavý Jehosafat?

Začínal jsem dřímat. Začínal jsem bez ohledu na vztek a paniku upadat do spánku. Ladil jsem se na klidný dech Zálivu.

Zvládnu to, pomyslel jsem si. Najdi oslí můstek. Jako když sis vzpomněl, co znamená S a O.

Vzpomněl jsem si, jak ten kluk říkal Na severním konci Casey Key zbourali pár plážových domků, a na tom něco bylo. Pahýl mě svědil jako šílený parchant. Ale předstírej, že je to pahýl někoho úplně jiného v nějakém jiném vesmíru, a mezitím jdi po stopě té věci, toho hadru, té kosti, tom spojení…

…odplouvám…

Akorát že jestli tuhle část pobřeží zasáhne naplno nějaká pořádná bouře jako Charley…

A měl jsem to.

Charley byl hurikán, a když udeřily hurikány, koukal jsem na kanál s počasím jako celý zbytek Ameriky, a ten hurikánový hlasatel se jmenoval…

Zvedl jsem Rebu. V tom obluzeném polospánku mi připadalo, že váží aspoň osm kilo. „Ten hurikánový hlasatel je Jim Cantore,“ řekl jsem. „Můj pomocník se jmenuje Jack Cantori. Zasraný případ uzavřen.“ Upustil jsem ji a zavřel oči. Možná jsem slyšel slabé oddechování Zálivu ještě dalších deset nebo patnáct vteřin. Pak jsem usnul.

Spal jsem až do západu slunce. Byl to nejhlubší, nejsladší spánek, jaký jsem si užil po osmi měsících.

v

Kromě pár soust v letadle jsem nejedl, a proto jsem se probudil pořádně hladový. Udělal jsem si tucet pomalých nízkých výkopů místo obvyklých pětadvaceti, abych si uvolnil kyčel, pak odbyl koupelnu a potom se vrhl do kuchyně. Opíral jsem se o berlu, ale už ne tak ztěžka, jak jsem se obával vzhledem k tomu, jak dlouho jsem spal. Měl jsem v plánu udělat si sendvič, možná dva.

Doufal jsem, že najdu krájený boloňský salám, ale počítal jsem, že jakýkoli lančmít, který najdu v lednici, mi bude vyhovovat. Až se najím, zavolám Ilse a povím jí, že jsem dorazil v pořádku. Na Ilse se dalo spolehnout, že pak všem, koho zajímá blaho Edgara Freemantlea, pošle e-mail. Pak bych si mohl vzít noční dávku léků proti bolesti a prozkoumat zbytek domu. Čekalo mě celé první patro.

Můj plán však nevzal v úvahu, jak se změnil můj výhled na západ.

Slunce zmizelo, ale nad hladkou linkou Zálivu stále zůstával jasně oranžový pruh. Byl narušený pouze na jednom místě obrysem nějaké velké lodi. Její tvar byl prostý jako prvňáčkova kresba. Z přídě se jí táhl napjatý kabel k radiové věži, jak jsem se domníval, a tvořil světelný trojúhelník. Jak to světlo stoupalo k nebi, oranžová bledla do nádechu modrozeleného odstínu Maxfield Parrish, který jsem ještě nikdy neviděl na vlastní oči… a přesto jsem měl pocit déjà vu, jako bych ho opravdu někdy viděl, ve snu. Možná všichni podobné nebe vídáme ve snech a naše probouzející se mysl je nikdy nedokáže převést do barev, pro které máme jméno.

A ještě výš, v houstnoucí černi, se objevily první hvězdy.

Už jsem neměl hlad a už jsem nechtěl volat Ilse. Chtěl jsem kreslit to, nač jsem se díval. Věděl jsem, že všechno nedokážu zachytit, ale to mi nevadilo – to bylo na tom to krásné. Zvysoka jsem na to kašlal.

Můj nový zaměstnanec (na okamžik jsem znovu zapomněl jeho jméno, pak jsem si pomyslel kanál s počasím, pak jsem si pomyslel Jack: zasraný případ uzavřen) odložil batoh s kreslířskými potřebami v druhé ložnici. Dopotácel jsem se s ním do floridského pokoje, nemotorně jsem ho vlekl a současně se snažil opírat o berli. Vlasy mi načechrala mírně zvědavá bríza. Pomyšlení, že ve stejném okamžiku a na stejném světě může tady foukat taková bríza a v St. Paul ležet sníh, mi připadalo absurdní – prostě sci-fi.

Položil jsem batoh na dlouhý, hrubý dřevěný stůl a napadlo mě, že bych rozsvítil světlo, ale pak jsem ten nápad zamítl. Budu kreslit, dokud na to budu vidět, a pak to zabalím. Posadil jsem se tím svým neohrabaným způsobem, rozepnul batoh, vytáhl skicák. UMĚLEC, stálo vpředu. Vzhledem k úrovni mých dovedností to byl dobrý vtip. Hrábl jsem hlouběji a vytáhl krabičku pastelek.

Kreslil jsem a vybarvoval rychle, sotva jsem se díval, co dělám. Stínoval jsem od zvoleného horizontu, čmáral svou venušskou žlutí sem a tam divoce a nevázaně, někde až přes loď (bude to první tanker na světě, který pošle ke dnu žlutá barva, jak jsem počítal) a nestaral se o to. Když jsem měl pruh západu slunce dostatečně sytý – rychle už vyhasínal – popadl jsem oranžovou a stínoval víc, a hustěji. Pak jsem se vrátil k lodi a bez přemýšlení jsem na papíru udělal řadu hranatých černých čar. Takhle jsem ji viděl.

Když jsem byl hotový, byla skoro úplná tma.

Vlevo rachtaly listím tři palmy.

Pode mnou a mimo mě – ale ne moc daleko, příliv se vracel – vzdychal Mexický záliv, jako by měl za sebou dlouhý den a čekala ho ještě spousta práce.

Nahoře byly tisíce hvězd, a zatímco jsem se díval, vylupovaly se další.

Takhle je to tady od věků, pomyslel jsem si a připomněl si, co říkávala Melinda, když v rádiu zaslechla písničku, která se jí opravdu líbila: Dostala mě na první ahoj. Pod náznak tankeru jsem naškrábal malými písmeny slovo AHOJ. Pokud jsem si vzpomínal (a už mi to jde líp), bylo to poprvé v životě, co jsem obrázek pojmenoval. A když už jsme u těch jmen, tohle je docela dobré, ne? Přes všechnu tu hrůzu, co následovala, si pořád myslím, že je to perfektní jméno pro obrázek nakreslený mužem, který se ze všech sil snaží už nebýt smutný – který se snaží vzpomenout si, jaké to je, být šťastný.

Bylo to hotové. Odložil jsem pastelku a v tu chvíli ke mně Velký růžák poprvé promluvil. Hlas měl tišší než dech Zálivu, ale stejně jsem ho slyšel docela zřetelně.

Čekal jsem na tebe, řekl.

vi

Toho roku jsem hodně mluvil sám se sebou, a taky si odpovídal. Někdy mi odpovídaly i jiné hlasy, ale té noci jsem to byl jenom já, osobně.

„Houstone, tady Freemantle, slyšíte mě, Houstone?“ Předklonil jsem se do lednice. Pomyslel si: Kristepane, jestli jsou tohle základní potraviny, nerad bych viděl, jak by to vypadalo, kdyby se ten kluk fakticky rozhodl mě pořádně zásobit – mohl bych přečkat třetí světovou válku.

„Á, slyšíme, Freemantle, rozumíme.“

„Máme tu boloňský, Houstone, boloňský ověřen, rozumíte?“

„Rozumíme, Freemantle, slyšíme vás jasně a hlasitě. Jaká je situace s majonézou?“

Ověřili jsme si i majonézu. Udělal jsem si dva boloňské sendviče na bílém chlebu – tam, kde jsem vyrůstal, jsou děti vychovávány ve víře, že majonéza, boloňský salám a bílý chléb jsou potravou bohů – a snědl jsem si je u stolu v kuchyni. Ve spíži jsem našel balení koláčků, jablečných a borůvkových. Začal jsem uvažovat o tom, že změním poslední vůli ve prospěch Jacka Cantoriho.

Jídlo mi málem lezlo i ušima. Když jsem se vrátil do obývacího pokoje, rozsvítil jsem si všechna světla a podíval se na Ahoj. Nebylo to moc dobré. Ale bylo to zajímavé. Načmáraná zbytková zář vypadala nevlídně, jako by vycházela z pece, až to lekalo. Loď byla jiná, než jakou jsem viděl, ale moje byla jaksi strašidelně zajímavá. Byla to jen čmáranice lodi a přesahující tahy žlutou a oranžovou ji proměnily v loď duchů, jako by ji ten podivný západ slunce prosvěcoval.

Postavil jsem obrázek na televizi, kde jsem ho opřel o ceduli MAJITEL ŽÁDÁ, ABYSTE VY ANI VAŠI HOSTÉ V DOMĚ NEKOUŘILI. Díval jsem se na něj ještě chvíli a přemýšlel, že by to chtělo něco v popředí – možná menší člun, jen abych propůjčil té lodi na obzoru perspektivu – ale už se mi nechtělo kreslit. Kromě toho, kdybych něco přidal, mohl bych zmršit i tu trochu kouzla, které ten výtvor měl. Místo toho jsem zkusil telefon a říkal si, že jestli nefunguje, mohl bych zavolat Ilse mobilem, ale Jack v tomhle taky zaválel.

Čekal jsem, že se nejspíš ozve záznamník – děvčata na koleji mají nabitý program – ale vzala to při prvním zazvonění. „Tati?“ To mě tak vyděsilo, že jsem nejdřív nebyl schopen promluvit a ona to opakovala: „Tati?“

„Ano,“ ozval jsem se. „Jaks to věděla?“

„Číslo, odkud voláš, má předvolbu 941. Tam je přece Duma. Dívala jsem se.“

„Moderní technologie. Nějak na ni nestačím. Jak se máš, děvče?“

„Fajn. Otázka spíš zní, jak se máš ty?“

„Je mi dobře. Vlastně víc než dobře.“

„Ten chlap, co sis ho najal…?“

„Vyhrál zápas. Postel je ustlaná a lednice plná. Když jsem dorazil, spal jsem pět hodin.“

Nastala odmlka, a když znovu promluvila, zněla ustaraněji než jindy. „Nebereš ty prášky proti bolesti moc často, že ne? Protože oxycontin má být takový trojský kůň. Nevykládám ti určitě nic nového, co bys dávno nevěděl.“

„Ne, držím se předepsané dávky. Vlastně…“ Zarazil jsem se.

„Co je, tati? Copak?“ Teď už se zdálo, že je připravená hvízdnout na taxík a sednout na letadlo.

„Právě jsem si uvědomil, že jsem vynechal vicodin v pět…“ Podíval jsem se na hodinky. „A oxycontin v osm taky. To mě podrž.“

„Jak moc tě to bolí?“

„Nijak zvlášť, to zvládne pár tylenolů. Aspoň do půlnoci.“

„Je to nejspíš změnou klimatu,“ řekla. „A že ses prospal.“

Nepochyboval jsem, že tyhle věci mají také svůj podíl, ale nemyslím, že to bylo jenom tím. Možná to bylo bláznivé, ale podle mě svou roli sehrálo to kreslení. Vlastně jsem to jaksi věděl.

Chvíli jsme povídali a starost z jejího hlasu se začínala pomalu vytrácet. Ale nahradila ji nešťastnost. Nejspíš si začínala uvědomovat, že se to opravdu děje, že její matka a otec se ráno neprobudí a nevezmou všechno zpátky. Ale slíbila, že zavolá Pam a pošle e-mail Melindě, aby věděly, že jsem stále v krajině živých.

„Copak ty tam nemáš e-mail, tati?“

„Mám, ale dnes večer jsi můj mail ty, pusinko.“

Zasmála se, posmrkla, zasmála se znovu. Napadlo mě, že se jí zeptám, jestli pláče, ale pak jsem si to rozmyslel. Možná bylo lepší se neptat.

„Ilse? Už bych tě nechtěl zdržovat, miláčku. Půjdu do sprchy a spláchnu ze sebe ten den.“

„Tak jo, ale…“ Odmlčela se. Pak vybuchla: „Je mi zle, když si pomyslím, že jsi až kdesi na Floridě úplně sám! Co když spadneš ve sprše na prdel? Není to správné!“

„Kočičko, já jsem v pohodě. Opravdu. Ten kluk – jmenuje se…“ Hurikán, pomyslel jsem si. Kanál s počasím. „Jmenuje se Jim Cantori.“ Počkat, ocitl jsem se ve správném kostele, ale špatné lavici. „Chci říct Jack.“

„Ale to není totéž a sám to víš. Chceš, abych přijela?“

„Ne, ledaže bys toužila po tom, aby nás oba tvoje matka skalpovala,“ řekl jsem. „Já chci, abys zůstala tam, kde jsi, a opatruj se, zlatíčko. Já se ozvu.“

„Tak jo. Ale dávej na sebe pozor. Žádné blbosti.“

„Žádné blbosti. Rozumím, Houstone.“

„Co?“

„Ale to nic.“

„Přece jenom chci, abys mi to výslovně slíbil, tati.“

Po jeden strašlivě přízračný okamžik jsem spatřil Ilse, když jí bylo jedenáct, Ilse oblečenou ve skautské uniformě a vzhlížející ke mně šokovanýma očima Moniky Goldsteinové. Než jsem stačil ta slova zarazit, už jsem se slyšel říkat: „Slibuju. Slavnostně přísahám na vlastní mámu.“

Zahihňala se. „Takhle jsem to ještě nikdy neslyšela.“

„Nevíš toho o mně ještě hodně. Jsem hluboký člověk.“

„Když to říkáš.“ Odmlčela se. Pak dodala: „Mám tě ráda.“

„Já tebe taky.“

Jemně jsem sluchátko položil a dlouho se na ně díval.

vii

Místo sprchy jsem se šel projít po pláži k vodě. Rychle jsem zjistil, že berla mi v písku nijak nepomůže – vlastně mi spíš překážela – ale jakmile jsem dům obešel, okraj vody jsem měl ani ne pětadvacet kroků daleko. Ušel jsem je snadno, když jsem postupoval pomalu. Příboj byl mírný, přibíhající vlnky byly jenom pár centimetrů vysoké. Bylo těžké si představit, že se tato voda umí rozběsnit do ničivého hurikánového šílenství. Vlastně to vůbec nešlo. Později mi Wireman řekne, že bůh nás vždycky ztrestá za to, co si neumíme představit.

To byl jeden z jeho lepších výroků.

Otočil jsem se, abych se vrátil do domu, ale zastavil jsem se. Bylo právě tolik světla, abych pod vysunutým floridským pokojem uviděl hluboký koberec lastur – vlastně úplnou závěj. Uvědomil jsem si, že při přílivu bude čelní půlka mého nového domu skoro jako přední paluba na lodi. Vzpomněl jsem si, jak Jack říkal, že se mi dostane včasného varování, pokud se Mexický záliv rozhodne dům spolknout, protože ho uslyším sténat. Nejspíš měl pravdu… ale na druhou stranu jsem měl být důkladně a zavčas varován rovněž v tom případě, kdy na tom staveništi začal jeden stavební stroj couvat.

Odkulhal jsem tam, kde se o stěnu domu opírala moje berla, a vydal se po krátkém plaňkovém chodníku ke dveřím. Přemýšlel jsem o sprše, ale místo ní jsem si napustil vanu, do které jsem si vlezl a pak z ní zase opatrně bokem vylezl, jak mě to v mém minulém životě učila Kathi Greenová. Oba jsme tehdy měli plavky a moje pravá noha vypadala jako nepovedeně rozporcovaná kýta. Teď už byla ta rozsekaná kýta minulostí, moje tělo konalo zázračnou práci. Jizvy mi zůstanou do konce života, ale už i ty pomalu bledly. Už bledly.

Osušený a s vyčištěnými zuby jsem se odbelhal do ložnice a obhlédl velkou postel, nyní zbavenou dekorativních polštářků. „Houstone,“ ohlásil jsem, „našli jsme postel.“

„Rozumím, Freemantle,“ odpověděl jsem. „Máte svolení jít do postele.“

Jasně, proč ne? Když jsem si odpoledne zdřímnul, zvlášť tak vydatně jako dnes, nikdy jsem večer nemohl usnout, ale lehnout bych si na chvíli mohl. Moje noha se cítila pořád docela dobře, i po té výpravě k vodě, ale v bedrech jsem cítil uzel a další na bázi krku. Lehl jsem si. Ne, spánek nepřicházel v úvahu, ale stejně jsem zhasl lampu. Jenom aby si oči odpočinuly. Zůstanu tak ležet, dokud se zádům a krku neuleví, potom vylovím z kufříku nějakou knížku a budu číst.

Jenom si chvilku poležím, nic víc…

Dostal jsem se jenom takhle daleko a pak se znovu propadl do spánku. Žádné sny se mi nezdály.

viii

Trochu vědomí se mi vrátilo uprostřed noci, protože pravá paže mě svědila a pravá dlaň lechtala a já netušil, kde to jsem, jenom jsem věděl, že pode mnou cosi obrovského chroustá a chroustá a chroustá. Nejdřív jsem si myslel, že je to nějaký stroj, ale na stroj to bylo příliš nepravidelné. A taky jaksi příliš organické. Pak jsem si vzpomněl na zuby, ale nic nemělo tak obrovské zuby. Aspoň ne v tomto známém světě.

Dech, pomyslel jsem si a připadalo mi, že je to ono, ale jaké zvíře vydává tak silný chroustavý zvuk, už jenom když se nadechuje? A bože, z toho svědění zešílím, svědilo mě celé nadloktí až po loketní jamku. Chtěl jsem se poškrábat, natáhl jsem se levou rukou přes hrudník, a samozřejmě tam žádný loket nebyl, žádná paže, a já poškrábal jenom prostěradlo.

To mě probudilo úplně a já se posadil. I když byla v pokoji pořád hustá tma, západním oknem padalo dost světla z hvězd, abych viděl na nohy postele, kde na lavici ležel jeden můj kufr. To mě upamatovalo, kde jsem. Byl jsem na Duma Key, kousek od západního pobřeží Floridy – útočiště novomanželů a čekatelů na hrob. Byl jsem v domě, který jsem v duchu nazýval Velký růžák, a to chřestění…

„To jsou lastury,“ zamumlal jsem a zase si lehl. „Lastury pod domem. Je příliv.“

Ten zvuk se mi moc líbil hned od počátku, když jsem se probudil a zaslechl ho v temné noci, kdy jsem nevěděl, kde jsem, kdo jsem a které části těla ke mně ještě patří. Byl můj.

Dostal mě na první ahoj.

3 – Čerpání nových zdrojů

i

Následovalo období zotavování a přechodu od mého předchozího života k tomu, který jsem žil na Duma Key. Doktor Kamen pravděpodobně věděl, že v takových časech se většina velkých změn odehrává uvnitř: občanské nepokoje, revolta, revoluce a nakonec masové popravy představitelů starého režimu, jejichž hlavy se kutálejí do koše pod gilotinou. Jsem přesvědčený, že ten velký chlap viděl, jak takové revoluce uspěly, a viděl také, jak se nepodařily. Protože každý to do toho nového života nezvládne, víte? A ti, kteří to zvládnou, neobjeví pokaždé zlaté pobřeží nebeské.

Mně s proměnou pomohl můj nový koníček a také Ilse. Budu jí za to vždycky vděčný. Ale stydím se, že jsem jí prohledával kabelku, když spala. Na to můžu jenom říct, že mi tehdy připadalo, že nemám na vybranou.

ii

Druhý den ráno po příjezdu jsem se probudil a cítil se zatím nejlíp od nehody – ale ne tak dobře, abych vynechal svůj ranní koktejl proti bolestem. Zapil jsem prášky pomerančovým džusem a pak šel ven. Bylo sedm ráno. Vzduch v St. Paul by byl tak studený, že by mě štípal do špičky nosu, ale na Dumě to bylo spíš políbení.

Opřel jsem si berlu na stejném místě jako předchozího večera a sešel znovu k těm mírným vlnkám. Výhled napravo na zvedací most a Casey Key za ním stínil můj dům. Ale nalevo…

Zdálo se, že tím směrem se pláž táhne donekonečna jako oslňující bílá hranice mezi šedomodrým Zálivem a písečnou trávou. Hodně daleko jsem zahlédl jakousi tečku, možná byly dvě. Jinak byl ten nádherný pohlednicový výjev naprosto pustý. Poblíž pláže se nenacházel žádný jiný dům, a když jsem se otočil na jih, viděl jsem pouze jedinou střechu: vypadala jako akr oranžových tašek skoro schovaný v palmách. Byla to ta hacienda, které jsem si všiml předchozí den. Mohl jsem si ji zastínit dlaní a cítit se jako Robinson Crusoe.

Vydal jsem se tím směrem, částečně proto, že jsem levák, takže zabočovat vlevo mi přišlo celý život přirozené. Ale hlavně proto, že to byl směr, kam byl volný výhled. A nešel jsem daleko, žádná velká procházka po pláži se toho dne nekonala, chtěl jsem mít jistotu, že se dokážu vrátit ke své berli, ale stejně to byl začátek. Pamatuji si, jak jsem se otočil a dumal nad svými šlépějemi v písku. V ranním světle každá levá vypadala pevně a rozhodně, jako by ji někdo vtiskl razidlem. Pravé byly většinou rozmazané, protože jsem měl tendenci tu nohu tahat, ale když jsem se tak nad nimi zamyslel, i ony byly docela zřetelné. Kroky zpátky jsem počítal. Bylo jich celkem třicet osm. Tou dobou už mi kyčlí projížděla bolest. Byl jsem víc než ochotný jít dovnitř, vytáhnout z lednice kelímek s jogurtem a zjistit, jestli kabelová televize funguje tak dobře, jak tvrdil Jack Cantori.

Ukázalo se, že ano.

iii

A nakonec z toho byl můj obvyklý ranní obřad: pomerančová šťáva, procházka, jogurt, současné události. Docela jsem se skamarádil s Robin Meadovou, mladou ženou, která má vstupy se stručnými zprávami od šesti do desíti dopoledne. Docela nudný život, viďte? Ale události odehrávající se na povrchu v zemi trpící pod diktaturou taky můžou vypadat nudně – diktátoři jsou nudní, diktátoři nudu vyloženě milují –, ale k hladině pomalu vystupují velké změny.

Zraněné tělo a mysl nejsou jenom jako diktatura, to prostě diktatura je. Žádný tyran není tak nemilosrdný jako bolest, žádný despota není tak krutý jako zmatenost. To, že moje mysl utrpěla stejné rány jako tělo, jsem si uvědomil teprve poté, co jsem se ocitl o samotě a všechny ostatní hlasy utichly. Skutečnost, že jsem se pokusil uškrtit manželku, se kterou jsem žil pětadvacet let, jen proto, že se mi snažila otřít pot z čela poté, co jsem jí poručil, aby odešla z pokoje, byla to nejmenší. Skutečnost, že jsme se nemilovali ani jednou za ty měsíce, které uplynuly mezi nehodou a rozlukou, ani se o to nepokusili, taky nebyla jádrem problému, i když jsem si myslel, že to signalizovalo ten větší problém. Dokonce ani ty náhlé a děsivé výbuchy vzteku nebyly to hlavní.

Hlavní bylo, že jsem byl jaksi odtržený. Nevím, jak jinak to popsat. Manželka mi najednou připadala jako někdo… jiný. Většina lidí v mém životě mi také připadala jiná a děsivé bylo, že mi to nijak nevadilo. Zpočátku jsem se snažil namluvit si, že ta jinakost, kterou cítím, když přemýšlím o manželce a svém životě, je nejspíš docela přirozená u člověka, který si občas nedokáže ani vzpomenout na jméno té věci, kterou se zavírají kalhoty – dip, rip, zipity-zip. Namlouval jsem si, že to pomine, a když to nepominulo a Pam mi řekla, že se chce rozvést, po vzteku následovala úleva. Protože teď už bylo v pořádku cítit jinak, aspoň vůči ní. Teď byla opravdu někdo jiný. Sundala dres Freemantleů a opustila tým.

Během prvních týdnů na Dumě mi ten pocit jinakosti umožňoval docela snadno a plynule kličkovat. Odpovídal jsem na dopisy a e-maily od lidí jako Tom Riley, Kathi Greenová a William Bozeman III. – nesmrtelný Bozie – krátkými vzkazy (Mám se dobře, počasí je pěkné, kosti srůstají), které měly jen málo společného s mým skutečným životem. A když se proud jejich dopisů nejdřív zpomalil a pak vyschl, nelitoval jsem.

Zdálo se, že v mém týmu zůstává jenom Ilse. Jenom Ilse odmítla dres vrátit. U ní jsem nikdy ten jiný pocit neměl. Ilse byla pořád na mé straně okna a stále se na mě obracela. Když jsem jí každý den neposlal e-mail, zatelefonovala mi. Když jsem jí nezavolal každý třetí den, zatelefonovala mi. A jí jsem nenalhával, že mám v plánu rybařit v Zálivu nebo omrknout Everglades. Ilse jsem říkal pravdu, nebo aspoň tolik pravdy, kolik šlo, aniž by to znělo bláznivě.

Například jsem jí vyprávěl o ranních procházkách po pláži a že každý den dojdu o kousek dál, ale už jsem jí nepovídal o hře na čísla, protože to znělo příliš hloupě… nebo spíš jako obsesivně kompulzivní porucha, to je ten pravý výraz.

První ráno z Velkého růžáku jenom osmatřicet kroků. Při druhé procházce jsem si posloužil další velkou sklenicí pomerančového džusu a pak znovu zamířil po pláži na jih. Tentokrát jsem ušel pětačtyřicet kroků, což byla v těch dobách na mě dlouhá vzdálenost bez berlí. Podařilo se mi to tím, že jsem si namlouval, že je to ve skutečnosti jenom devět kroků. Tohle podvádění mozku je základem hry na čísla. Člověk ujde krok, pak dva, tři, čtyři, a pokaždé, když dosáhne devíti, přetočí si mentální tachometr zpátky na nulu. A když sečtete čísla od jedné do devíti, dostanete pětačtyřicet. Jestli vám to přijde uhozené, nebudu se hádat.

Třetí ráno jsem se přemluvil, abych bez berlí ušel deset kroků od Velkého růžáku, což ve skutečnosti dělalo pětapadesát neboli devadesátimetrový okruh. Stačil týden, a byl jsem na sedmnácti… a když všechna tahle čísla sečtete, vyjde vám sto padesát tři. Došel jsem na konec té vzdálenosti, ohlédl se po svém domě a dumal nad tím, jak daleko mi připadá. Také jsem trochu schlípl při pomyšlení, že celou tu dálku budu muset zase ujít zpátky.

Zvládneš to, říkal jsem si. Je to snadné. Jenom sedmnáct kroků, nic víc.

Tohle jsem říkal sobě, ale Ilse o tom ani slovo.

Každý den o kousek dál, poctivě jsem vytlačoval do písku svoje šlápoty. V době, kdy se v obchodním domě na Beneva Road, kam mě občas vozil Jack Cantori na nákupy, objevil Santa Claus, jsem si uvědomil něco úžasného: všechny moje stopy směřující na jih byly ostré. Otisk pravé tenisky se začal rozmazávat a roztahovat teprve na zpáteční cestě.

Cvičení začalo být návykové a ani deštivé dny mě nezastavily. Druhé podlaží Velkého růžáku tvořil jeden velký pokoj. Na podlaze ležel odolný růžový koberec a k Mexickému zálivu se otvíralo veliké okno. Nic jiného tam nebylo. Jack navrhoval, abych si sepsal seznam nábytku, který nahoře chci, prý ho sežene u stejného pronajímatele, od kterého mi přinesl i věci dole… za předpokladu, že jsem s věcmi dole spokojený. Ujistil jsem ho, že spokojený jsem, ale řekl jsem, že v patře toho moc potřebovat nebudu. Líbila se mi prázdnota toho prostoru. Rozněcovala mou fantazii. Řekl jsem, že chci tři věci: obyčejnou židli s rovným opěradlem, malířský stojan a běžecký trenažer Cybex. Mohl by mi Jack ty věci zajistit? Mohl a udělal to. Během tří dnů. Od té doby až do konce jsem měl první patro pro sebe, když se mi zachtělo kreslit nebo malovat, a první patro na mě čekalo i za dnů, kdy jsem chtěl cvičit a počasí mě zavřelo doma. Během mého pobytu ve Velkém růžáku byla tam nahoře ta osamělá židle s rovným opěradlem jediným opravdovým kusem nábytku.

V každém případě jsem mnoho deštivých dnů nezažil – Floridě se neříká Sluneční stát pro nic za nic. Jak se moje jižní procházky prodlužovaly, ta tečka nebo tečky, které jsem zahlédl prvního rána, se nakonec vylouply ve dva lidi – aspoň po většinu dnů byli dva. Jedna osoba byla na kolečkovém křesle a nosila slamák, aspoň mi to tak připadalo. Druhý ji tlačil, pak si sedl vedle ní. Objevovali se na pláži kolem sedmé ráno. Někdy ten, který mohl chodit, nechal tu v křesle chvíli samotnou, ale za chvíli se vrátil s něčím, co se v ranním slunci třpytilo. Domníval jsem se, že je to kávová konvice, tác se snídaní nebo obojí. Dál jsem se domníval, že pocházejí z té velké haciendy se zhruba akrovou střechou z oranžových tašek. Byl to poslední dům, který byl na Duma Key vidět, než se silnice vnořila do bujného porostu, který pokrýval většinu ostrova.

iv

Nemohl jsem si tak docela zvyknout na to, jak je ten ostrov prázdný. „Má to tam být velice klidné,“ říkala mi Sandy Smithová, ale stejně jsem si představoval, že kolem poledne bude pláž plná: dvojice se sluní na dekách a mažou se navzájem opalovacím krémem, mládež hraje volejbal s iPody připnutými k bicepsům, děti v prověšených plavkách se cachtají na okraji vody, zatímco patnáct metrů od nich projíždějí sem a tam vodní skútry.

Jack mi připomněl, že je teprve prosinec. „Pokud jde o turistiku na Floridě, tak ten měsíc mezi Díkůvzdáním a Vánocemi je jako v márnici,“ řekl. „Není to tak zlé jako v srpnu, ale stejně je tu docela mrtvo. A taky…“ Máchl paží. Stáli jsme venku u poštovní schránky s namalovanou červenou třináctkou, já se opíral o berli, Jack vypadal sportovně v džínových kraťasech a módně potrhaném triku s nápisem Tampa Devil Rays. „Tohle není zrovna ráj turistů. Vidíte tu nějaké cvičené delfíny? Máte tu sedm domků, včetně toho velkého tam dole… a džungli. Kde se mimochodem rozpadá další barák. Teda podle toho, co jsem zaslechl povídat na Casey Key.“

„Co je to s Dumou, Jacku? Devět mil prvotřídních pozemků na Floridě, skvělá pláž, a nikdo tu nikdy nestavěl? Co se tu děje?“

Pokrčil rameny. „Pokud vím, tak nějaké dlouhé právnické tahanice. Chcete, abych vám to zjistil?“

Přemýšlel jsem o tom, ale pak jsem zavrtěl hlavou.

„Vám to vadí?“ Jack vypadal upřímně zvědavý. „Tady ten klid? Protože mně by to na nervy trochu lezlo, pokud bych měl mluvit pravdu.“

„Ne,“ řekl jsem. „Vůbec ne.“ A nelhal jsem. Uzdravování je druh revolty a jak už jsem myslím říkal, všechny úspěšné revolty začínají potají.

„Co děláte? Jestli se můžu zeptat?“

„Ráno cvičím. Čtu. Odpoledne spím. A kreslím. Nakonec možná zkusím malovat, ale na to ještě nejsem zralý.“

„Některé vaše věci vypadají na amatéra docela dobře.“

„Děkuji vám, Jacku, jste moc laskavý.“

Nevěděl jsem, jestli byl pouze laskavý, nebo jestli mi říkal svou verzi pravdy. Možná na tom nezáleželo. Když dojde na takové věci jako obrazy, vždycky jde pouze o osobní názor, ne? Já jenom věděl, že ohledně mě se něco dělo. Uvnitř. Někdy mi to připadalo trochu strašidelné. Většinou mi to ale připadalo zatraceně báječné.

Většinou jsem kreslil nahoře, v pokoji, kterému jsem začal říkat Malý růžák. Jediný výhled odsud byl na Záliv a tu rovnou linku obzoru, ale měl jsem digitální foťák a občas si vyfotil i jiné věci, vytiskl si je, připnul na stojan (který jsme s Jackem otočili tak, aby silné odpolední světlo dopadalo na papír ze strany), a kreslil si to. V těch fotkách nebyla žádná poezie ani záměr, ale když jsem o tom v jednom e-mailu vyprávěl Kamenovi, odpověděl, že nevědomá mysl píše poezii, pokud se nechá na pokoji.

Možná sí, možná no.

Nakreslil jsem svou poštovní schránku. Nakreslil jsem všechno, co rostlo kolem Velkého růžáku, pak jsem požádal Jacka, aby mi koupil knihu – Plané rostliny floridského pobřeží – abych mohl svoje obrázky pojmenovat. Pojmenovávání nějak pomáhalo – jako by dodávalo obrázku sílu. To už jsem načal druhou krabici pastelek… a v záloze čekala třetí. Rostla tam aloe vera, limonka s hrozny drobných žlutých kvítků (z nichž každý měl temně fialové srdíčko), líčidlo s dlouhými lopatkovitými listy a můj oblíbenec jerlín, který Plané rostliny floridského pobřeží uvádí také pod názvem náhrdelníkový keř, protože na větvích mu rostou drobné luskovité náhrdelníky.

Také jsem kreslil lastury. Jistěže ano. Lastury tu byly všude, nekonečné zásoby lastur i v mém omezeném dosahu. Duma Key byla postavená z lastur a brzy jsem si jich nanosil domů desítky.

A skoro každý večer, když slunce zapadalo, jsem kreslil nebe. Věděl jsem, že západy slunce jsou klišé, a proto jsem je kreslil. Připadalo mi, že jestli se mi podaří aspoň jednou dosáhnout té mety a hru světel vystihnout, mohl bych někam postoupit. Tak jsem hromadil obrázek za obrázkem a žádný z nich nevypadal nic moc. Snažil jsem se znovu překrýt venušskou žluť venušskou oranžovou, ale ty následné pokusy nefungovaly. Pokaždé mi tam chyběl ten ponurý svit jakoby z pece. Každý západ slunce byl jenom pastelková sračka, kde barvy říkaly Snažím se vám povědět, že obzor hoří. Člověk by mohl určitě koupit čtyřicet lepších kresbiček na každé pouliční výstavce o sobotách v Sarasotě nebo na pláži ve Venice. Některé obrázky jsem si schoval, ale z většiny jsem byl tak znechucený, že jsem je vyhodil.

Jednou večer po další dávce neúspěchů, kdy jsem opět pozoroval, jak horní oblouk slunečního kotouče mizí a zanechává po sobě tu záplavu halloweenských barev, mě napadlo: Bylo to tou lodí. To ona mi dala poprvé maličko ochutnat kouzla. Tím, jak ji západ slunce jakoby prosvěcoval. Možná, ale teď obzor nenarušoval žádný člun. Byla to jen rovná čára s nejtemnější modří dole a oslnivě oranžově žlutou nahoře, která vybledala do delikátního nazelenalého odstínu, který jsem viděl, ale s tou svou ubohou krabicí pastelek nedokázal napodobit.

Kolem noh mého stojanu leželo poházených dvacet nebo třicet vytištěných fotografií. Zrak mi náhodou padl na detailní záběr jerlínového náhrdelníku. Při pohledu na něj mě začala svědit fantomová pravačka. Sevřel jsem žlutou pastelku do zubů, shýbl se, zvedl tu fotografii s jerlínem a podrobně si ji prohlížel. Světla už ubývalo, ale jen postupně – horní pokoj, kterému jsem říkal Malý růžák, si světlo podržel hodně dlouho – a měl jsem víc než dost času obdivovat detaily. Můj digitální fotoaparát pořizoval výtečné makrozáběry.

Aniž jsem se rozmýšlel, co dělám, připnul jsem si fotku na okraj stojanu a přikreslil ten jerlínový náhrdelník k mému západu slunce. Pracoval jsem rychle, nejdřív ho načrtl – jerlín není opravdu nic víc než řádka obloučků – a pak vybarvil: hnědá překrývající černou, potom zářivý drobet žluti, zbytky jednoho květu. Pamatuji se, že se moje soustředění vybrousilo do přesného kuželu, jak se mi to občas stávalo v počátcích mého podnikání, kdy každá stavba (vlastně každá nabídka) znamenala průlom nebo pád. Pamatuji si, jak jsem v jednu chvíli znovu strčil pastelku mezi zuby, abych se mohl poškrábat na paži, kterou jsem neměl. Pořád jsem zapomínal na tu svoji ztracenou součástku. Když jsem byl roztržitý a nesl něco v levé ruce, někdy jsem se pravačkou natáhl, abych otevřel dveře. My, co máme za sebou nějakou amputaci, prostě zapomínáme, to je vše. Mozky zapomínají, a jak se uzdravujeme, tělo nám to dovoluje.

Z toho večera si pamatuju především skvělý, blažený pocit, že jsem na tři čtyři minutky zachytil do lahve skutečný blesk. Tou dobou už se v pokoji začínalo šeřit, stíny vplouvaly nad růžový koberec a mířily k blednoucímu obdélníku okna s vyhlídkou. I když mi na stojan šikmo dopadaly zbytky světla, neviděl jsem pořádně, co jsem udělal. Vstal jsem, kolem běžeckého trenažeru dokulhal k vypínači u dveří a rozsvítil stropní světlo. Pak jsem se vrátil, otočil stojan a zadržel dech.

Jerlínový náhrdelník se vzpínal nad linkou horizontu, jako by to bylo chapadlo mořského tvora tak velikého, že by mohl spolknout supertanker. Jediný žlutý kvítek mohlo být zlé, cizí oko. Důležitější pro mě bylo, že to jaksi vrátilo tomu západu slunce pravdivost té jeho samozřejmé krásy.

Tenhle obrázek jsem si odložil. Pak jsem šel dolů, ohřál si v mikrovlnce předpečené kuře a vyjedl krabičku do posledního drobtu.

v

Druhý den večer jsem západ slunce zarámoval trsy divokého prosa, a oslnivá oranžová zář procházející tou zelení proměnila obzor v lesní požár. Další večer jsem vyzkoušel palmy, ale to nebylo k ničemu, to bylo jenom další klišé, skoro jsem pod nimi viděl dívky tancující hula-hula a slyšel brnkání ukulele. Příště jsem položil na obzor velkou starou lasturu, kolem které vystřelovaly paprsky zapadajícího slunce jako korona, a výsledek naháněl skoro nesnesitelnou hrůzu – tedy aspoň mně. Ten jsem otočil ke stěně a připravil se, že až se na něj druhý den podívám, něco kouzla ztratí, ale neztratil. Aspoň ne pro mě.

Vyfotil jsem ten obrázek a připojil ho k e-mailu. Vyvinula se z toho následující korespondence, kterou jsem si vytiskl a uložil do složky:

EFree19 KOMU: KamenDok

10.14

9. prosince

Doktore: povídal jsem vám, že znovu kreslím obrázky. Můžete teda za to vy, takže to nejmenší, co můžete udělat, je podívat se na přílohu a říct mi svůj názor. Výhled je z domu, ve kterém tady dole bydlím. Nešetřete moje city.

Edgar

KamenDok KOMU: EFree19

12.09

9. prosince

Edgare: Myslím, že se to s vámi lepší. VÝRAZNĚ.

Kamen

P. S. Po pravdě řečeno je ten obraz úžasný. Jako neobjevený Dalí. Zcela zřejmě jste něco našel. Jak je to velké?

EFree19 KOMU: KamenDok

13.13

9. prosince

Nevím. Možná velké.

EF

KamenDok KOMU: EFree19

13.22

9. prosince

Měl byste to VYTĚŽIT!

Kamen

Za dva dny, když se u mě zastavil Jack s dotazem, jestli po něm nechci něco zařídit, jsem řekl, že chci zajet někam do knihkupectví a koupit knihu o umění Salmana Dalího.

Jack se zasmál. „Myslím, že máte na mysli Salvadora Dalího. Pokud teda nemyslíte toho chlapa, který napsal knížku, co ho dostala do pořádně horké kaše. Nemůžu si vzpomenout na její název.“

„Satanské verše,“ řekl jsem okamžitě. Mozek je fakt srandovní opice, viďte?

Když jsem se vrátil se svou knížkou reprodukcí – stála dokonce i s mou slevovou kartičkou Barnes & Noble závratnou sumu sto devatenácti dolarů, ještě že jsem si z rozvodu uchránil pár miliónů – na záznamníku blikala kontrolka ČEKÁ VZKAZ. Byla to Ilse a zpráva zněla tajemně jenom na první poslech.

„Bude ti volat máma,“ řekla. „Mluvila jsem do ní horem dolem, tati – připomněla jsem jí všechny dloužky, které u mě má, udělala ty nejsmutnější psí oči a stejně tak jsem uprosila Lin, takže budeš souhlasit, ano? Řekni ano. Kvůli mně.“

Posadil jsem se, snědl čajový koláč, na který jsem se předtím těšil, ale už jsem na něj neměl chuť, listoval svou drahou obrázkovou knihou a přitom si myslel – a určitě jsem nebyl originální – Nu, ahoj, Dalí. Ne že by na mě dělalo dojem všechno. Nad mnoha reprodukcemi mě napadlo, že se dívám na práci talentovaného chytrolína, který akorát zabíjí čas. Ale některé obrazy mě vzrušily a několik mě jich vyděsilo jako ta moje lastura na obzoru. Tygři levitující nad nahou odpočívající ženou. Vznášející se růže. A jeden obraz, Labutě odrážející se ve vodě jako sloni, byl tak zvláštní, že jsem se na něj skoro nemohl dívat… ale neustále jsem k němu listoval, abych se podíval znovu.

Ale ve skutečnosti jsem čekal, až moje budoucí bývalá manželka zavolá a pozve mě zpátky do St. Paul, abych strávil Vánoce s děvčaty. Nakonec telefon zazvonil, a když oznámila Zvu tě také, i když je mi to proti mysli, odolal jsem nutkání odpálit tenhle falešný míček pěkně ostře mimo hřiště: Mně je to taky proti mysli, ale přijímám. Místo toho jsem řekl Já to chápu. A dodal jsem Jak se ti jeví Štědrý večer? A když řekla To vyhovuje, z hlasu jí trocha té naježené bojovnosti vyprchala. Hádka, která mohla zadusit Vánoce s rodinou hned v zárodku, byla zažehnána. Což neznamenalo, že výlet domů je dobrý nápad.

VYTĚŽTE TO, psal Kamen a navíc velkými písmeny. Měl jsem však pocit, že když teď odjedu, tak to naopak zabiju. Mohl bych se vrátit na Duma Key… ale to neznamenalo, že se dostanu zase do těch správných kolejí. Procházky, obrazy. Jedno navazovalo na druhé. Nevím přesně jak, ale ani jsem to vědět nepotřeboval.

Jenže Illy: Řekni ano. Kvůli mně. Věděla, že to udělám, ne proto, že je mou oblíbenou dcerou (myslím, že Lin o tom věděla), ale protože se vždycky spokojila s takovým málem a tak málokdy o něco žádala. A protože když jsem poslouchal její vzkaz, vzpomněl jsem si, jak se v ten den, kdy s Melindou přijely za mnou k jezeru Phalen, rozplakala a jak se o mě opřela a ptala se, proč už to nemůže být jako dřív. Protože to tak nikdy není, odpověděl jsem zřejmě, ale možná že na pár dní by to jako dřív být mohlo… nebo v aspoň nějakém rozumném faksimile. Ilse bylo devatenáct, pravděpodobně byla příliš velká na své poslední dětské Vánoce, ale určitě nebyla příliš velká na to, aby si zasloužila ještě jedny s rodinou, ve které vyrůstala. A to platilo také pro Lin. Ta se o sebe uměla postarat líp, ale už zase letěla z Francie domů, a to mi něco napovídalo.

Nu dobrá. Pojedu, budu milý a rozhodně si přibalím Rebu, jen pro případ, že mě zase přemůže vztek. Záchvaty už polevovaly, ale na Duma Key jsem se samozřejmě na nic vztekat nemohl, leda na svou občasnou zapomnětlivost a blbé kulhání. Zavolal jsem charterovce, se kterou jsem létal posledních patnáct let, a zamluvil si Learjet ze Sarasoty na minnesotské mezinárodní letiště na čtyřiadvacátého prosince s odletem v devět ráno. Zavolal jsem Jackovi, který řekl, že mě s radostí odveze na letiště Dolphin Aviation a osmadvacátého mě znovu vyzvedne. A potom, když už jsem měl všechno pěkně srovnané, zavolala Pam a oznámila mi, že to celé odpískala.

vi

Pamin otec byl mariňák ve výslužbě. S manželkou se v posledním roce dvacátého století přestěhovali do Palm Desert v Kalifornii a usadili se v jedné z těch zdí obehnaných komunit, kde žije symbolicky jeden afro-americký pár a symbolické čtyři židovské páry. Děti a vegetariáni mají vstup zakázán. Obyvatelé musejí volit republikány, musejí vlastnit malé psy s obojky osázenými drahokamy, hloupýma očima a jmény, která končí na i. Taffi například, Cassi je lepší a takový Rififi je totální odvaz. Paminu otci diagnostikovali rakovinu konečníku. To mě nepřekvapilo. Dejte dohromady hordu bílých tlustoprdů a zjistíte, že nic jiného se u nich nedá čekat.

Tohle jsem manželce neřekl. Spustila velmi stroze, ale skončila v slzách. „Začal chodit na chemoterapii, ale máma říká, že už má možná metas… mesat… ale doprdele, já to slovo neřeknu, už mluvím jako ty!“ A potom, i když stále posmrkávala, polekaně a pokorně dodala: „Promiň, Eddie, to bylo hrozné.“

„Nebylo,“ řekl jsem. „Vůbec to nebylo hrozné. A to slovo je metastázy.“

„Ano. Děkuju ti. No, takže dnes večer jde na operaci, aby mu vyndali ten hlavní nádor.“ Znovu se rozplakala. „Já prostě nemůžu uvěřit, že se to stalo zrovna tátovi.“

„Jenom klid,“ řekl jsem. „Dnes doktoři dovedou zázraky. Já jsem důkaz jako vyšitý.“

Buď mě nepovažovala za zázrak, nebo se tudy nechtěla pouštět. „V každém případě to znamená, že Vánoce u nás padly.“

„Samozřejmě.“ A chcete slyšet pravdu? Byl jsem rád. Sakra rád.

„Zítra letím do Palm. Ilse přijede v pátek, Melinda dvacátého. Předpokládám… vzhledem k tomu, že jste si s otcem nikdy pořádně nerozuměli…“

Vzhledem k tomu, že jsme se jednou málem servali, když můj tchán označil demokraty za „komoušokraty“, jsem výraz „nerozuměli“ považoval za hodně slabý. Řekl jsem: „Pokud se domníváš, že s tebou a děvčaty nechci jet na Vánoce do Palm Desert, tak se domníváš správně. Budeš jim pomáhat finančně a já doufám, že vaši pochopí, že na tom mám taky svůj podíl…“

„Tedy já si nemyslím, že zrovna teď je vhodná chvíle zatahovat do diskuse tu tvoji pitomou šekovou knížku!“

A vztek se vrátil jako mávnutím kouzelného proutku. Čertík už skoro vyletěl ze své smradlavé krabičky. Chtěl jsem jí odseknout: Jdi se vysrat, ty držkatá mrcho. Ale neudělal jsem to. Tedy ono by se mi stejně podařilo ze sebe dostat ty mrskatá drcho nebo chrchlatá držko. Nějak jsem to věděl předem.

Ale bylo to o fous.

„Eddie?“ ozvala se trucovitě, jen se třásla na hádku, jestli se odvážím do ní pustit.

„Netahám svou šekovou knížku vůbec do ničeho,“ řekl jsem a pozorně poslouchal každé svoje slovo. Zazněla úplně správně. Ulevilo se mi. „Jenom říkám, že můj obličej u lůžka tvého otce zřejmě nijak neuspíší jeho uzdravení.“ Vztek – zuřivost – mě na okamžik nutil dodat, že já jsem u svého nemocničního lůžka jeho obličej taky neviděl. Znovu se mi podařilo ta slova zarazit, ale to už jsem se potil.

„Tak dobrá. Pochopila jsem.“ Odmlčela se. „Co vlastně budeš na Vánoce dělat, Eddie?“

Malovat západ slunce, pomyslel jsem si. Možná se mi ho podaří vystihnout.

„Jestli budu hodný, možná mě pozve na vánoční večeři Jack Cantori k nim domů,“ řekl jsem, ale ničemu takovému jsem nevěřil. „Jack je ten mládenec, co pro mě pracuje.“

„Mluvíš líp. Jako bys zesílil. Ještě jsi pořád zapomnětlivý?“

„Nevím, nevzpomínám si,“ řekl jsem.

„Velmi vtipné.“

„Smích je nejlepší lék. Četl jsem to v Reader’s Digest Výběru.“

„Co tvoje ruka? Pořád máš ty fantomové pocity?“

„Ne,“ zalhal jsem, „to docela přestalo.“

„Dobře. Výborně.“ Odmlčela se. Potom se ozvala: „Eddie?“

„Pořád jsem tu,“ řekl jsem. A v dlaních mám vyryté tmavě rudé půlměsíce od nehtů, jak zatínám pěsti.

Nastala dlouhá odmlka. V telefonních linkách už dávno nepraská a nesyčí jako za mého dětství, ale uslyšel jsem, jak celé ty míle mezi námi jemně vzdychaly. Znělo to jako moře při odlivu. Pak řekla: „Je mi líto, že to takhle dopadlo.“

„Mně taky,“ odpověděl jsem, a když zavěsila, vybral jsem si jednu větší lasturu a jen tak tak jsem s ní nemrštil do obrazovky televize. Místo toho jsem překulhal pokoj, otevřel dveře a mrskl s ní přes prázdnou cestu. Ne že bych Pam nenáviděl – ne doopravdy – ale zřejmě jsem nějakou nenávist v sobě nosil. Možná vůči tomu starému životu.

Možná jenom vůči sobě.

vii

Zdalia88 KOMU EFree19

9.05

23. prosince

Milý tati, doktoři toho moc neřekli, ale z dědečkovy operace nemám moc dobrý pocit. Samozřejmě to může být jenom mámou, jezdí na návštěvu za dědou každý den, bere babičku a snaží se zůstat „optimistická“, ale znáš ji, ona do nepohody moc není. Chci přijet za tebou na návštěvu. Dívala jsem se na lety a můžu sehnat jeden do Sarasoty 26. prosince. Přilétá tam v 18.15 tvého času. Mohla bych zůstat 2 nebo 3 dny. Prosím tě, řekni, že můžu přijet! Taky bych mohla přivézt svoje dárečky, místo abych je mailovala. Líbám tě…

Ilse

P.S. Mám velkou novinku.

Přemýšlel jsem o tom, nebo jsem se jen radil s instinktem, který ve mně zatikal? Nevzpomínám si. Možná ani jedno. Možná jediné, na čem mi záleželo, bylo, že ji chci vidět. Každopádně jsem odpověděl skoro obratem.

EFree19 KOMU: Zdalia88

9.17

23. prosince

Ilse: Do toho! Zařiď si to a já na tebe počkám s Jackem Cantorim, ze kterého se vyklubal můj osobní vánoční skřítek. Doufám, že se ti bude můj dům líbit, říkám mu Velký růžák. Jedna věc: nesmíš to udělat bez vědomí a souhlasu své matky. Máme za sebou zlé časy, jak dobře víš. Doufám, že ty zlé časy jsou už minulost. Myslím, že rozumíš.

Táta

Její odpověď byla stejně rychlá. Určitě čekala.

Zdalia88 KOMU: EFree19

9.23

23. prosince

S mámou už vyjasněno, prý dobře. Snažila jsem se k tomu přemluvit i Lin, ale ona radši zůstane tady, než poletí zpátky do Francie. Nevyčítej jí to.

Ilse

PS: Hurá! Hrozně se těším!! J 

Nevyčítej jí to. Moje malá Zdalia to o své starší sestře říkala snad od chvíle, kdy se naučila mluvit. Lin ten párek nedojí, protože nemá ráda párky v rohlíku… ale nevyčítej jí to. Lin nemůže takové tenisky nosit, protože nikdo z její třídy už kotníkové nenosí… tak jí to nevyčítej. Lin chce, aby je na promoci odvezl Ryanův táta… ale nevyčítej jí to. A víte, co je nejhorší? Že jsem jí to opravdu nikdy nevyčítal. Mohl jsem Linnie říct, že upřednostňování Ilse je jako vyrůstat coby levák – s tím člověk prostě nic nenadělá – a tím bych to jenom zhoršil, i když to byla pravda. Možná hlavně proto, že to byla pravda.

viii

Ilse přijede na Duma Key, do Velkého růžáku. Hurá, hrozně se těší, a hurá, já taky. Jack mi před časem našel jednu zdatnou dámu, která se jmenovala Juanita a chodila ke mně dvakrát týdně uklízet, a já ji požádal, aby připravila hostinský pokoj. Také jsem ji požádal, aby mi den po Vánocích přinesla nějaké květiny. Usmála se a navrhla cosi, co znělo jako boční kuskus. Můj mozek, který se už tehdy docela vypracoval v jemném umění křížových spojení, se nad tím zarazil na necelých pět vteřin. Odpověděl jsem Juanitě, že Ilse se bude vánoční kaktus určitě líbit.

O Štědrém dnu jsem se přistihl, že pořád dokola čtu Ilsin původní e-mail. Slunce se klonilo k západu, vrhalo přes vodu dlouhou a oslnivou stopu, ale do západu chyběly ještě nejméně dvě hodiny a já seděl ve floridském pokoji. Byl příliv. Hluboké závěje lastur pode mnou se posunovaly a chřestily a vydávaly zvuk, který se tolik podobal dechu nebo chraptivému důvěrnému hovoru. Přejížděl jsem palcem přes to péesko – Mám velkou novinku – a moje pravá paže, ta, která už tam nebyla, mě začala svědit. Místo, kde mě svědilo, bylo zcela jasně ohraničené. Začínalo v ohbí lokte a spirálově se šířilo k vnější straně zápěstí. Zesílilo až do štípání, které jsem si toužil pořádně podrbat a poškrábat.

Zavřel jsem oči a luskl palcem pravé ruky o ukazovák. Neozval se žádný zvuk, ale já to lusknutí vnímal. Promnul jsem si paži o bok a ucítil tření. Položil jsem pravou ruku, dávno shořelou ve spalovači nemocnice v St. Paul, na opěrku křesla, a zabubnoval prsty. Nic nebylo slyšet, ale pocit jsem měl jasný: kůže na proutí. Odpřísáhl bych to i na Bibli.

Zčistajasna se mi chtělo kreslit.

Přemýšlel jsem o velkém pokoji nahoře, ale Malý růžák mi připadal moc daleko, než abych tam chodil. Odešel jsem do obývacího pokoje a vzal si z hromádky na kávovém stolku jeden z kreslicích bloků. Většinu kreslicích potřeb jsem měl nahoře, ale v jedné zásuvce u stolu v obýváku jsem měl několik krabiček pastelek, a tak jsem si taky jednu vytáhl.

Vrátil jsem se do floridského pokoje (na který budu vždycky myslet jako na verandu), posadil se a zavřel oči. Poslouchal jsem, jak vlny pode mnou vykonávají svou práci, nadzvedávají lastury a přeskupují je do nových vzorců, který je pokaždé jiný než ten předchozí. Měl jsem zavřené oči a to chřestění mi víc než jindy připomínalo řeč: voda dočasně propůjčovala zemskému břehu jazyk. A země samotná byla dočasná, protože z geologického hlediska Duma dlouho nevydrží. Žádný z ostrovů Keys nevydrží. Nakonec je Záliv všechny vezme a na nových místech vystoupí z hladiny nové ostrovy. Totéž nejspíš platilo i pro Floridu. Ta krajina byla nizoučká a na půjčku.

Ach, ale ten zvuk byl uklidňující. Hypnotický.

Aniž jsem otevřel oči, nahmatal jsem Ilsin e-mail a přejel po něm znovu špičkami prstů. Udělal jsem to pravou rukou. Pak jsem oči otevřel, odstrčil papír s e-mailem rukou, kterou jsem pořád měl, a přitáhl si na klín skicák. Otevřel jsem ho na první stránce, vyklepal na stůl před sebou dvanáct ořezaných pastelek značky Venuše a začal kreslit. Tušil jsem, že mám v úmyslu kreslit Ilse – na koho jsem koneckonců vzpomínal? – a pomyslel si, že to dopadne hodně špatně, protože jsem se o lidskou figuru nepokusil od té doby, co jsem začal zase kreslit. Ale nebyla to Ilse a nebylo to špatné. Možná nijak skvělé, žádný Rembrandt (dokonce ani Norman Rockwell), ale nebylo to špatné.

Byl to mladý muž v džínách a tričku s Minnesota Twins. Tričko mělo na sobě číslo 48, což mi nic neříkalo. Ve svém starém životě jsem chodil na zápasy T-Wolves, kdykoli jsem mohl, ale nikdy jsem nebyl baseballový fanda. Ten chlapík měl blond vlasy, o kterých jsem věděl, že nejsou nakreslené úplně správně. Neměl jsem barvy, abych získal přesný tmavší odstín přecházející v hnědou. V jedné ruce držel knihu. Usmíval se. Věděl jsem, kdo to je. Byla to ta Ilsina velká novinka. To povídaly ty lastury, když je příliv zvedal, obracel a zase upouštěl. Zasnoubená, zasnoubená. Měla prsten, diamantový, koupil ho u –

Právě jsem stínoval mladíkovy džíny venušskou modří. Ale teď jsem pastelku upustil, vzal si černou a na spodní okraj papíru načmáral slovo

ZALES

Byla to informace. Současně to bylo jméno toho obrázku. Když něco pojmenujete, získáváte moc.

Potom jsem bez pauzy černou upustil, vzal oranžovou a dodal pracovní boty. Ta oranžová byla příliš ostrá, boty tím pádem vypadaly jako nové, což nebyly, ale ta podstata byla správná.

Poškrábal jsem se na pravé paži, poškrábal jsem se skrz pravou paži a sáhl na žebra. Zamumlal jsem si pod vousy „doprdele“. Lastury pode mnou jakoby skřípaly nějaké jméno. Že by Connor? Ne. A cosi bylo špatně. Nevěděl jsem, odkud se ten pocit nepatřičnosti bere, ale zčistajasna se to fantomové svrbění na pravé paži proměnilo v chladnou bolest.

Přehodil jsem pokreslený list na čistou stránku a začal čmárat znovu, tentokrát červenou pastelkou. Červená, červená, byla ČERVENÁ! Pastelka kmitala a z tuhy jako krev z rány prýštila lidská postava. Byla ke mně zády, oblečená v červeném županu s jakýmsi nařaseným límcem. Vlasy jsem taky vybarvil červenou, protože vypadaly jako krev a celá ta osoba mi připadala krvavá. Jako nebezpečí. Ne takové, které by hrozilo mně, ale…

„Ilse,“ zamumlal jsem. „Nebezpečí hrozí Ilse. Je to ten kluk? Ta velká novina?“

Na tom zvláštním novém klukovi nebylo něco správně, ale nemyslel jsem si, že mě děsí právě tohle. Především ta postava v červeném županu nevypadala jako chlap. Bylo těžké to poznat jistě, ale ano – podle mě to byla… žena. Takže možná to vůbec nebyl župan. Třeba šaty? Dlouhé červené šaty?

Přehodil jsem list zase na tu první postavu a podíval se na knížku, kterou ten zvláštní nový kluk držel. Odhodil jsem červenou pastelku na podlahu a vybarvil knihu černě. Pak jsem se znovu podíval na toho kluka a najednou jsem nad něj napsal kurzívou

KOLIBŘÍCI

Pak jsem odhodil černou pastelku na podlahu. Zvedl jsem roztřesené ruce a zakryl si jimi tvář. Volal jsem dceřino jméno, jako když voláte na člověka, kterého spatříte stát příliš blízko strmého útesu nebo těsně u rušné ulice.

Možná jsem byl jenom cvok. Pravděpodobně jsem byl cvok.

Nakonec jsem si uvědomil, že mi oči zakrývá – samozřejmě – jenom jedna ruka. Fantomová bolest a svědění odešly. Pomyšlení, že možná cvokatím – sakra, třeba jsem blázen už dávno – zůstalo. Jedna věc byla nepochybná: měl jsem hlad. Jako vlk.

ix

Ilsino letadlo přiletělo oproti letovému řádu o deset minut dřív. Přímo zářila ve vybledlých džínách a tričku univerzity Brown, a já nechápal, jak je možné, že se do ní Jack v tu ránu a přímo v terminálu B nezamiloval. Vrhla se mi do náručí, celého mě opusinkovala, pak se zasmála a chytila mě, když jsem se začal nahýbat nad berlí. Představil jsem ji Jackovi a předstíral, že jsem si nevšiml toho malého diamantu (koupeného u Zalese, o tom jsem nepochyboval), který jí zářil na levém prostředníku, když si potřásali rukama.

„Vypadáš báječně, tati,“ řekla, když jsme vykročili do vlahého prosincového večera. „Jsi opálený. Poprvé od doby, co jsi postavil to rekreační středisko v Lilydale Park. A přibral jsi. Nejmíň pět kilo. Nemyslíš, Jacku?“

„To asi nejlíp posoudíš ty,“ usmíval se Jack. „Já zajdu pro auto. Vydržíte chvilku stát, šéfe? Může mi to chvíli trvat.“

„Jsem v pohodě.“

Čekali jsme u obrubníku s jejími dvěma kufry a počítačem. Usmívala se mi do očí.

„Viděl jsi ho, že?“ zeptala se. „Nedělej, že ne.“

„Jestli myslíš ten prsten, viděl. Pokud jsi ho nevyhrála v nějaké hazardní hře, asi bych teď měl gratulovat. Ví to Lin?“

„Jo.“

„A máma?“

„Co myslíš ty, tati? Můžeš hádat.“

„Tak to bych řekl…. že ne. Protože má v tuhle chvíli velké starosti s dědečkem.“

„Děda nebyl jediný důvod, proč jsem si nechávala ten prstýnek v peněžence celou dobu, co jsem byla v Kalifornii – ukázala jsem ho jenom Lin. Hlavně jsem to chtěla prostě říct nejdřív tobě. Jsem zlá?“

„Ne, zlato. Jsem úplně dojatý.“

A byl. Ale také jsem se o ni bál, a nejen proto, že bude trvat ještě tři měsíce, než jí bude dvacet.

„Jmenuje se Carson Jones a studuje teologii, představ si to – věřil bys tomu? Miluju ho, tati, prostě ho strašně miluju.“

„To je skvělé, zlatíčko,“ řekl jsem, ale cítil jsem, jak mi po nohou stoupá hladina strachu. Jenom ho nemiluj příliš, myslel jsem si. Ne příliš. Protože…

Upřeně se na mě dívala a úsměv mizel. „Co je? Co se stalo?“

Zapomněl jsem, jak je bystrá a jak dobře mě má přečteného. Láska propůjčuje svoje vlastní nadpřirozené schopnosti, že?

„Nic, miláčku. No… trochu mě bolí kyčel.“

„Vzal sis léky na bolest?“

„Vlastně… trochu je omezuju. Mám v plánu je v lednu vysadit úplně. To je moje novoroční předsevzetí.“

„Tati, to je skvělé!“

„I když novoroční předsevzetí jsou od toho, aby se porušovala.“

„U tebe ne. Ty vždycky uděláš, co řekneš.“ Ilse se zamračila. „To je jedna z věcí, které se mámě na tobě nikdy nelíbily. Myslím, že kvůli tomu žárlí.“

„Zlato, rozvody prostě byly a budou, to se stává. Není dobré někomu stranit, víš?“

„No, povím ti něco jiného, co se stává,“ řekla Ilse. Rty se jí ztenčily. „Od té doby, co jezdí do Palm Desert, se schází s jedním odporným týpkem od nás z ulice. Prý jenom na kafe a ze soucitu – protože Maxovi loni umřel zase jeho otec a Max má dědečka opravdu rád a bla bla bla – ale já vidím, jak se máma na něho dívá a já… víš… kašlu na to!“ Teď už jí rty skoro zmizely a mě napadlo, že až přízračně připomíná svou matku. Myšlenka, která následovala vzápětí, byla podivně uklidňující: Myslím, že to s ní bude v pořádku. Myslím, že jestli jí ten svatý Jonáš dá košem, otřepe se z toho.

Už jsem svoje pronajaté auto viděl, ale Jackovi to bude ještě chvíli trvat. Auta vyzvedávající cestující se posunovala jen pomalu. Opřel jsem si berli o břicho a objal dceru, která přijela až z Kalifornie, aby mě viděla. „Buď k matce shovívavá, ano?“

„Tebe snad ani nezajímá, že…“

„Mě poslední dobou zajímá hlavně to, abyste ty a Melinda byly spokojené.“

Pod očima měla kruhy a já viděl, že bez ohledu na mládí ji ta spousta cestování unavila. Napadlo mě, že zítra bude dlouho vyspávat, a to bylo dobře. Jestli moje pocity ohledně jejího přítele byly správné – a doufal jsem, že nejsou, ale zřejmě byly – čekala ji v následujícím roce řádka bezesných nocí.

Jack se zatím propracoval k terminálu Air Florida, což nám stále dávalo trochu času. „Máš nějakou fotku toho mládence? Taťkové bývají zvědaví.“

Ilse se rozzářila. „To víš, že ano.“ Obrázek, který měla v červené kožené peněžence, byl zasunutý v průhledné plastové přihrádce. Vytáhla ho a podala mi ho. Myslím, že tentokrát jsem svoji reakci utajil, protože její láskyplný (ve skutečnosti poněkud připitomělý) úsměv se nezměnil. A já? Já měl pocit, jako bych spolkl něco, co nemá v lidském krku rozhodně co dělat. Například olověnou kulku.

Nedostalo mě to, že Carson Jones připomínal muže, kterého jsem na Štědrý večer kreslil. Na to jsem byl připravený od chvíle, kdy jsem zahlédl ten kovový kroužek, který se tak pěkně třpytil Ilse na prstu. Mě šokovalo, že ta fotografie byla téměř do puntíku stejná. Jako bych si na okraj stojanu připnul místo fotky jerlínu, mořské levandule nebo líčidla tento konkrétní snímek. Měl na sobě džíny a žluté odřené boty, které jsem nedokázal správně vystihnout; tmavé blond vlasy mu spadaly přes uši a čelo. V ruce držel knížku a já věděl, že je to Bible. Nejvýmluvnější bylo tričko týmu Minnesota Twins s číslem 48 na levé straně hrudníku.

„Komu patří ta osmačtyřicítka a jak to, že jsi na Brownu potkala fanouška Twins? Myslel jsem, že je to země fanoušků Red Sox.“

„Číslo 48 přece patří Torii Hunterovi,“ řekla a dívala se na mě, jako bych byl největší zabedněnec na světě. „V hlavním studentském salonu mají velkou televizi a jednou v červenci jsem tam zašla, zrovna když hráli Sox s Twins. Bylo tam narváno, i když bylo léto, ale Carson a já jsme byli jediní, kdo na sobě měl něco s Twins – on to svoje Toriiho tričko, já kšiltovku. Takže jsme si samozřejmě sedli vedle sebe, a potom…“ Pokrčila rameny, aby naznačila, že zbytek je historie.

„Jakou má příchuť, tedy v náboženském smyslu?“

„Je baptista.“ Dívala se na mě trochu vzdorovitě, jako by řekla kanibal. Ale já byl nekonfliktním členem První církve Ničeho zvláštního, takže jsem proti baptistům nechoval žádnou zášť. Jediná náboženství, která nemám rád, jsou ta, která tvrdí, že jejich Bůh je větší než ten váš. „Poslední čtyři měsíce spolu chodíme třikrát týdně na bohoslužby.“

Jack dorazil a ona se shýbla, aby uchopila ucha různých zavazadel. „O jarním semestru si vezme volno a bude cestovat s jednou úžasnou gospelovou skupinou. Bude to přímo turné, s agentem a vším okolo. Ta skupina se jmenuje Kolibříci. Měl bys ho slyšet – zpívá jako anděl.“

„To nepochybuju,“ řekl jsem.

Znovu mě lehce políbila na tvář. „Jsem ráda, že jsem přijela, tati. Jsi taky rád?“

„Víc, než si umíš představit,“ přisvědčil jsem a přistihl se při přání, aby se šíleně zamilovala do Jacka. Tím by se všechno vyřešilo… nebo aspoň tak mi to tehdy připadalo.

x

Neměli jsme žádnou velkolepou vánoční večeři, ale Jack nám zásobil ledničku astronautským kuřetem, brusinkovou omáčkou, baleným salátem a rýžovým pudinkem. Ilse snědla dvě porce od všeho. Když jsme si předali dárky a příslušně se nad nimi vynadivili – všechno bylo přesně to, co jsme chtěli! – odvedl jsem Ilse nahoru do Malého růžáku a ukázal jí většinu svých uměleckých výtvorů. Kresbu jejího přítele a obrázek ženy (pokud to vůbec žena byla) v červeném jsem zastrčil na nejvyšší polici ve skříni v ložnici, a tam zůstanou, dokud dcera neodjede.

Asi tucet jiných – většinou samé západy slunce – jsem připnul na kartonové desky a opřel je o stěny v pokoji. Obešla si je jednou. Zastavila se, pak si je obešla znovu. Už byla noc a velká okna byla plná tmy. Byl nejhlubší odliv. Přítomnost Zálivu jste poznali jen podle neustálého tichého vzdychání, které vydávaly vlny běhající po písku, kde odumíraly.

„Tos opravdu kreslil ty?“ zeptala se nakonec. Otočila se a dívala se na mě pohledem, který mě zneklidnil. Takhle se člověk dívá na jiného, jedině když se chystá důkladně změnit názor.

„Opravdu nakreslil,“ odpověděl jsem. „Co si o nich myslíš?“

„Jsou dobré. Možná víc než dobré. Tenhle…“ Shýbla se a velmi opatrně zvedla ten, na kterém byla lastura usazená na obzoru a všude kolem ní zářilo žlutooranžové světlo zapadajícího slunce. „Tohle je zasra… promiň, zatraceně děsivé.“

„Taky si to myslím,“ řekl jsem. „Ale ve skutečnosti to není nic objevného. Všechno je to jenom tím, že jsou to západy slunce šmrncnuté trochou surrealismu.“ Pak jsem pitomě zvolal: „Ahoj, Dalí!“

Vrátila Západ slunce s lasturou na místo a zvedla Západ slunce s jerlínem.

„Kdo je už viděl?“

„Jenom ty a Jack. Jo, a Juanita. Ta o nich říká, že jsou asustador. Něco takového. Jack tvrdí, že to znamená strašidelné.“

„Jsou trochu strašidelné,“ připustila. „Ale tati… tyhle pastelky, které používáš, se mažou. A myslím, že vyblednou, jestli s těmi obrázky něco neuděláš.“

„Co například?“

„Nevím. Ale myslím, že bys je měl ukázat někomu, kdo to ví. Někomu, kdo ti dokáže povědět, jak dobré doopravdy jsou.“

To mi polichotilo, ale také mě to polekalo. Skoro vyděsilo. „Nevěděl bych, kdo nebo kde…“

„Zeptej se Jacka. Možná zná nějakou uměleckou galerii, kde by se na ně podívali.“

„Jasně, prostě přikulhám z ulice a řeknu: ,Bydlím na Duma Key a mám pár kresbiček – většinou západy slunce, na floridském pobřeží něco naprosto neobvyklého – o kterých se moje hospodyně vyjadřuje, že jsou muy asustador.‘“

Založila si ruce v bok a nachýlila hlavu k rameni. Přesně takhle vypadala Pam, když neměla v úmyslu couvnout. Vlastně když měla v úmyslu zabrat v probíhající hádce všemi čtyřmi koly najednou.

„Otče…“

„Ale no tak, já s tím mám prostě momentálně problém.“

Nevšímala si mě. „Sehnal sis dvě vyřazené dodávky, ojetý buldozer ještě z korejské války a dvacetitisícový úvěr na miliónový projekt. A ty tu chceš stát a do očí mi tvrdit, že nedokážeš sehnat pár majitelů umělecké galerie, kteří by se na tvoje obrázky podívali, pokud se k tomu opravdu rozhodneš?“

Změkla.

„Myslím tím, že jsou opravdu dobré, tati. Fakt dobré. Já mám sice za sebou jenom mizerný kurs uměleckého znalectví na střední škole, ale tohle poznám.“

Něco jsem řekl, ale už nevím, co. Přemýšlel jsem o své horečné rychlokresbě Carsona Jonese alias Baptistického kolibříka. Tu by taky považovala za dobrou, kdyby ji viděla?

Ale neuvidí. Tuhle ne, ani tu s tou ženskou v červeném županu. Nikdo je neuvidí. To jsem si tehdy myslel.

„Tati, jestli jsi měl v sobě takový talent celou dobu, kde byl?“

„To nevím,“ řekl jsem. „A pořád zůstává nevyřešená otázka, o jaké dávce talentu tady mluvíme.“

„Tak si sežeň někoho, kdo ti to poví, jo? Někoho, kdo to pozná.“ Zvedla kresbu mé poštovní schránky. „Dokonce i tahle… nic zvláštního, jenomže nějak to zvláštní je. Díky…“ dotkla se papíru, „tomu houpacímu koni. Proč jsi na ten obrázek přidal houpacího koně, tati?“

„Nevím,“ přiznal jsem. „Prostě tam chtěl být.“

„Kreslil jsi ho zpaměti?“

„Ne. Tohle nějak nezvládám. Buď kvůli té nehodě, nebo protože jsem konkrétně tohle nikdy ani neuměl.“ Až na to, že chvílemi jsem to uměl. Třeba pokud šlo o mladé muže v tričku Twins. „Našel jsem si obrázek na internetu, pak si ho vytiskl…“

„Ale sakra, já ho rozmazala!“ vykřikla. „Sakra!“

„Ilse, to nevadí. O nic nejde.“

„Ale vadí a o něco jde! Potřebuješ si sehnat kurva pořádné barvy!“ Uvědomila si, co právě řekla, a přimáčkla si ruku na pusu.

„Nejspíš tomu nebudeš věřit,“ utěšil jsem ji, „ale to slovo už jsem párkrát slyšel. I když mám pocit, že tvůj přítel by zřejmě… ne tak docela…“

„To máš správný pocit,“ připustila trochu zachmuřeně. Pak se usmála. „Ale dokáže pěkně od srdce posílat k čertu, když před ním někdo na silnici udělá myšku. Tati, ještě k těm tvým obrazům…“

„Jsem prostě rád, že se ti líbí.“

„Víc než líbí. Já žasnu.“ Zívla. „Taky jsem už úplně mrtvá.“

„Myslím, že by ti udělal dobře hrnek teplého kakaa, a pak by sis měla hupsnout do postele.“

„To zní báječně.“

„Co konkrétně?“

Zasmála se. Bylo nádherné slyšet, jak se směje. Celý dům svým smíchem zaplnila. „Obojí.“

xi

Druhý den ráno jsme stáli na pláži s hrnky kávy v rukou a s kotníky v příboji. Slunce se právě vyhouplo nad nízký ostrůvek Key za námi a naše stíny se táhly po klidné hladině snad celé míle.

Ilse se na mě vážně podívala. „Je tohle nejkrásnější místo na světě, tati?“

„Není, ale jsi mladá a já ti nemůžu vyčítat, že si něco takového myslíš. Ve skutečnosti je na čtvrtém místě seznamu Nejkrásnějších míst, ale první tři příčky obsadila místa, která nikdo neumí správně vyslovit ani napsat.“

Usmála se na mě nad okrajem hrnku. „Pověz mi o nich přece.“

„Když jinak nedáš. Číslo jedna, Machu Picchu. Číslo dvě, Marakéš. Číslo tři, Národní památník skalních kreseb. Potom, na čtvrtém místě, je Duma Key, kousek od západního pobřeží Floridy.“

Její úsměv se na vteřinku nebo dvě rozšířil. Pak pohasl a znovu se na mě tak vážně dívala. Pamatoval jsem si, že se na mě takhle dívala, když jí byly čtyři roky a ptala se mě, jestli existují kouzla, jako jsou v pohádkách. Řekl jsem jí, že ano, samozřejmě, a myslel si, že jí lžu. Teď jsem si tím nebyl tak jistý. Ale vzduch byl teplý, bosé nohy mi omýval Záliv a já prostě nechtěl, aby Ilse někdo ublížil. Bál jsem se však, že se to stane. Ale všichni dostanou svůj díl, není to tak? Jistěže. Bum do nosu. Bum do oka. Bum pod pás, a už jdete k zemi a sudí si zrovna odskočil na párek. Jenomže vaši milovaní můžou tu bolest ještě znásobit a rozšířit. Bolest je největší moc, jakou láska má. To říká Wireman.

„Mám snad něco na nose, zlatíčko?“ zeptal jsem se.

„Ne, jenom jsem znovu myslela na to, jak jsem ráda, že jsem přijela. Představovala jsem si, jak tu hniješ mezi nějakým domovem důchodců a příšerným domorodým barem, kde se každý čtvrtek pořádá miss mokré tričko. Zřejmě moc čtu Carla Hiaasena.“

„Tady kolem je spousta takových míst,“ řekl jsem.

„A jsou tu ještě jiná místa jako Duma?“

„To nevím. Možná pár.“ Ale podle toho, co mi říkal Jack, tu zřejmě už žádná nebyla.

„No, tohle sis zasloužil,“ prohlásila. „Čas odpočívat a uzdravovat se. A jestli tě tohle všechno,“ rozmáchla se rukou směrem k Zálivu, „neuzdraví, pak nevím, co by to dokázalo. Jedině…“

„Anooo?“ řekl jsem a dvěma prsty jsem udělal gesto, jako bych něco vyhmátl ze vzduchu. Rodiny mají svůj vlastní soukromý jazyk, včetně znakového. Moje gesto by pro vnějšího pozorovatele nic neznamenalo, ale Ilse věděla a zasmála se.

„No dobře, fešáku. V téhle polívce plave jediná moucha, a to je ten randál, když je příliv. Uprostřed noci jsem se probudila a skoro zaječela, než jsem si uvědomila, že to se ve vodě přesypávají lastury. Tedy, je to tak, že? Prosím tě, řekni mi, že je to tak.“

„Přesně. Co sis myslela, že to je?“

Vyloženě se otřásla. „První moje myšlenka byla… nesměj se… že tu pochodují kostlivci. Stovky jich pochodují v průvodu kolem domu.“

Nic takového mě nikdy nenapadlo, ale věděl jsem, co má na mysli. „Mně to připadá spíš uklidňující.“

Maličko a nejistě pokrčila rameny. „No… tak jo. Každému, co jeho jest. Už se chceš vrátit? Mohla bych nám umíchat pár vajíček. A dokonce do nich přihodit pár paprik a trochu hub.“

„Jen do toho.“

„Neviděla jsem tě bez berle už moc dlouho, vlastně od té nehody.“

„Doufám, že do půlky ledna ujdu po pláži na jih čtvrt míle.“

Hvízdla. „Čtvrt míle tam i zpět?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, to ne. Prostě čtvrt míle celkem. Zpátky mám v plánu plachtit.“ Roztáhl jsem paže, abych jí to ukázal.

Uchechtla se a znovu vykročila k domu. Pak se zastavila, protože k nám od jihu dolétl záblesk jako z heliografu. Jednou, potom podruhé. V dálce byly vidět dva tmavé body.

„Lidi,“ prohlásila Ilse a stínila si oči.

„Sousedi. V tuto chvíli moji jediní sousedi. Aspoň si to myslím.“

„Seznámil ses s nimi?“

„Ne. Vím jenom, že je to nějaký muž a žena na kolečkovém křesle. Myslím, že ona skoro každý den snídá u vody. To lesklé bude asi podnos.“

„Měl by sis sehnat golfový vozík. Pak bys tam mohl odfrčet a pozdravit je.“

„Nakonec tam zajdu a pozdravím je,“ řekl jsem. „Klukovi se žádný golfový vozík kupovat nebude. Doktor Kamen řekl, že si mám stanovovat cíle, a já si je teda stanovuju.“

„Tys nikdy nepotřeboval cvokaře, aby ti něco vykládal o stanovování cílů, tati,“ prohlásila, ale stále hleděla na jih. „Ke kterému domu patří? K tomu velkému, který vypadá jako ranč z filmové kovbojky?“

„Docela to tak vypadá, ano.“

„A nikdo jiný tu nebydlí?“

„Teď ne. Jack tvrdí, že nějací lidé si některé další domky pronajímají na leden a únor, ale prozatím jsem tu myslím jenom já a oni. Zbytek ostrova je čistá botanická pornografie. Zdivočelé rostliny.“

„Panebože, jak to?“

„Nemám nejmenší ponětí. Chci to zjistit – nebo se o to aspoň pokusit – ale prozatím se pořád ještě snažím postavit se pevně na nohy. A to myslím doslova.“

Už jsme se vraceli k našemu domu. Ilse řekla: „Skoro prázdný ostrov zalitý sluncem – za tím je nějaký příběh. Za tím skoro musí být nějaký příběh, nemyslíš?“

„Ale ano,“ odpověděl jsem. „Jack Cantori se nabídl, že zapátrá, ale já mu řekl, aby se neobtěžoval – říkal jsem si, že bych se mohl poohlédnout sám.“ Popadl jsem berli, zasunul paži do dvou ocelových návleků – vždycky to byla úleva, po takové době na pláži bez opory – a začal dupat po chodníku. Ale Ilse se mnou nebyla. Otočil jsem se a ohlédl. Stále se dívala k jihu a znovu si stínila oči. „Už půjdeš, zlato?“

„Ano.“ V dálce na pláži se znovu cosi zalesklo – podnos se snídaní. Nebo kávová konvice. „Možná ten příběh znají oni,“ obrátila se Ilse znovu ke mně.

„Možná znají.“

Ukázala k silnici. „Co ta cesta? Jak daleko vede?“

„To nevím,“ přiznal jsem.

„Nechtělo by se ti odpoledne vyjet a zjistit to?“

„Jsi ochotná pilotovat jedno Chevy Malibu od Hertzů?“

„Jistě,“ odpověděla. Položila si ruce na štíhlé boky, předstírala, že si odplivla a napodobila jižanský protáhlý přízvuk. „Pojedu, dokud támdleta silnice neskončí.“

xii

Ale ke konci silnice na Dumě jsme se ani nepřiblížili. Toho dne nikoli. Naše jižní expedice začala dobře, skončila špatně.

Když jsme odjížděli, cítili jsme se oba příjemně. Měl jsem za sebou hodinku odpočinku a v sobě polední oxycontin. Dcera se převlékla do šortek a tílka a zasmála se, když jsem trval na tom, aby si namazala nos zinkovou mastí. „Klaun Bob,“ říkala a prohlížela se v zrcadle. Měla dobrou náladu a já nebyl takhle šťastný od nehody, takže to, co se nám stalo odpoledne, nás naprosto zaskočilo. Ilse dávala vinu obědu – možná se zkazila majonéza v tuňákovém salátu – a já ji při tom nechal, ale nemyslím, že s tím zkažená majonéza měla co dělat. Spíš černá magie, to bylo pravděpodobnější.

Silnice byla úzká, hrbolatá a mizerně vyspravovaná. Také ji brázdily hřebeny pískových dun barvy kostí, které sem z pláže nafoukal vítr, a ty ustaly, teprve když jsme zajeli mezi křoví rostoucí na většině ostrova. Pronajatý chevy udatně většinu dun překonal, ale když se silnice stočila trochu blíž k vodě – to bylo těsně předtím, než jsme dojeli k haciendě, které Wireman říkal Palacio de Asesinos – duny zhoustly a auto se místo nadskakování začalo brodit. Ilse, která se učila řídit v krajině proslavené vánicemi, to zvládala bez komentářů a stížností.

Domy mezi Velkým růžákem a El Palacio byly všechny ve stylu, který jsem si zvykl označovat jako floridský pastelový hnus. Domy měly většinou zabedněné okenice a příjezdové cesty měly až na jednu zavřenou bránu. Ta jedna výjimka znamenala, že přes cestu stojí dvě dřevěné kozy a na nich visí cedule s vybledlým šablonovým nápisem: ZLÍ PSI ZLÍ PSI. Za domem Zlých psů začínaly pozemky patřící k haciendě. Byly obehnané masivní zdí z falešného štuku vysokou asi tři metry a nahoře pokrytou oranžovými taškami. Další oranžové tašky – na střeše domu uvnitř zahrady – se v různých špičkách a šikmých plochách zvedaly k bezchybně modrému nebi.

„Krutibrko,“ pronesla Ilse – tohle musela pochytit od svého baptistického přítele. „Takový barák patří na Beverly Hills.“

Zeď se táhla podél východní strany úzké hrbolaté silnice nejméně osmdesát metrů. Nebyly tam žádné značky zakazující vstup. Soudě podle té zdi byl majitelův postoj k podomním obchodníkům a mormonským náborářům dostatečně jasný. A mezi otevřenými křídly brány seděla…

„To je ona,“ zamumlal jsem. „Ta paní z pláže. Panenko skákavá, to je přímo Kmotrova nevěsta.“

„Tati!“ zasmála se Ilse pohoršeně.

Žena byla opravdu stará, bylo jí určitě dobře přes osmdesát. Seděla na kolečkovém křesle. O chromovou podnožku se opíraly obrovské modré kotníkové tenisky. Teplota byla sice hodně přes dvacet, ale ona měla na sobě šedou teplákovou soupravu. V jedné kloubnaté ruce doutnala cigareta. Na hlavě měla naražený slamák, který jsem viděl už při procházkách, ale to jsem si neuvědomoval, jak je obrovský – nebyl to jen klobouk, ale pořádné ošoupané sombrero. Její podoba s Marlonem Brandem na konci Kmotra – když si hraje na zahradě s vnukem – bila do očí. Na klíně jí ležela věc, které mnoho nechybělo do pistole.

Ilse i já jsme zamávali. Chvilku nedělala nic. Potom zvedla ruku dlaní ven, jako když Indián udělá howgh, a rozzářila se slunným a skoro bezzubým úsměvem. Tvář jí zbrázdila snad tisícovka vrásek a proměnila ji v dobrotivou čarodějnici. Dům za ní jsem vůbec nezahlédl. Pořád jsem se snažil vyrovnat se s tím, jak náhle jsme ji tam uviděli, s jejími moderními modrými teniskami, záplavou vrásek a tou…

„Tati, to byla pistole?“ Ilse se vykuleně dívala do zpětného zrcátka. „Měla ta stará paní opravdu pistoli?“

Auto kamsi sjíždělo a hrozila reálná možnost, že zavadí o blížící se roh haciendy. Sáhl jsem na volant a upravil směr. „Myslím, že ano. Něco na ten způsob. Dávej pozor na řízení, zlato. Tahle cesta má do silnice dost daleko.“

Znovu se zadívala dopředu. Jeli jsme za jasného slunce, ale to skončilo tam, kde končila zeď haciendy. „Jak to myslíš, něco na ten způsob?“

„Vypadalo to spíš… nevím, spíš jako samostříl. Nebo něco podobného. Možná tím střílí hady.“

„Díky bohu, že se usmívala,“ řekla Ilse. „A usmívala se náramně, viď?“

Přikývl jsem. „To ano.“

Hacienda byla poslední dům na severním konci Duma Key. Za ní se silnice stáčela zase do vnitrozemí a zeleň ji tarasila způsobem, který mi připadal nejdřív zajímavý, pak děsivý, a nakonec ve mně vyvolal klaustrofobii. Zelené masy se tyčily do výšky nejméně čtyř metrů a kulaté listy se hemžily tmavým hmyzem, který vypadal jako uschlá krev.

„Co to je, tati?“

„Hroznovník pýřitý. To zelené se žlutými květy se jmenuje wedelie. Roste všude. Taky je tu rododendron. Ty stromy jsou většinou zřejmě Elliotovy borovice, i když…“

Zpomalila, až jsme jeli krokem, a ukázala nalevo. Natáhla krk, aby se podívala růžkem čelního skla. „Tamhle jsou nějaké palmy. A koukni… přímo tam…“

Silnice se stáčela stále víc a kmeny stromů natahující se přes cestu vypadaly jako zauzlované hromady šedého lana. Jejich kořeny nadzvedávaly asfalt. Soudil jsem, že my bychom ještě dokázali projet, ale auto, které by se tudy vydalo za pár let? V žádném případě.

„Fíkovník škrtič,“ řekl jsem.

„Pěkné jméno, přímo jako od Alfreda Hitchcocka. A ony tu rostou takhle divoce?“

„To nevím.“

Opatrně vedla poskakující auto přes tunelující kořeny a jela dál. Už jsme snížili rychlost snad na osm kilometrů za hodinu. Z masy hroznovníků a rododendronů vyrůstal další fíkovník škrtič. Silnice tonula kvůli vysokému rostlinstvu v hlubokém stínu. Po stranách nebylo pro listí vidět ani na krok. Zmizelo i nebe, jen chvílemi se objevil klínek modři nebo zbloudilý paprsek slunce. A to už se začínaly objevovat trsy mařice a přímo z praskliny v asfaltu vyrůstal houževnatý, jakoby voskový kmínek sporýše.

Začala mě svědit paže. Ta, kterou jsem neměl. Bez přemýšlení jsem po ní hmátl, abych se poškrábal, a sáhl jsem akorát na stále bolavá žebra, jako vždy. Současně mě začala svědit levá strana hlavy. Tu jsem si poškrabat mohl, a taky jsem to udělal.

„Tati?“

„Nic mi není. Proč zastavuješ?“

„Protože… mně teda není nijak skvěle.“

A taky tak vypadala, jak jsem si uvědomil. Pleť jí zbledla skoro jako ta šmouha zinkové masti na nose. „Ilse? Co je ti?“

„Žaludek. Začínám mít závažné pochybnosti ohledně toho tuňákového salátu, který jsem udělala k obědu.“ Věnovala mi chabý úsměv člověka, na kterého leze chřipka. „Taky uvažuju, jak nás odsud dostanu.“

To byla dobrá otázka. Najednou se zdálo, že se na nás hroznovník příliš tlačí a propletené palmy nad námi vypadaly hustší. Uvědomil jsem si, že okolní rostliny cítím, čichám jejich lepkavé aroma, které se mi dralo do krku a za ohryzkem mi jaksi ožívalo. A proč ne? Přece pocházelo z živých rostlin, a ty se na nás tiskly z obou stran. A shora.

„Tati?“

Svrbění se zhoršovalo. Bylo rudé, to svrbění, stejně rudé, jako ten puch v mém nose a krku byl zelený. Takhle tělo svrbělo, když uvízlo v ohni, když uvízlo na hranici.

„Tati, promiň, ale myslím, že budu zvracet.“

Žádný oheň, žádná hranice, uvízli jsme v autě. Otevřela dveře a vyklonila se, jednou rukou se přidržela volantu a pak už jsem ji slyšel klopit.

Pravé oko se mi potáhlo červení a já si pomyslel: To zvládnu. Zvládnu to. Musím akorát dostat svoji starou zchátralou prdel do cajku.

Otevřel jsem dveře, musel jsem se kvůli tomu natáhnout přes tělo, a vystoupil. Vlastně jsem vypadl, ale včas jsem se chytil horního okraje dvířek, abych nevletěl po hlavě do stěny hroznovníku a propletených větví napůl zadušeného banyánu. Svědilo mě celé tělo. Křoví a větve byly u boku auta tak blízko, že mě poškrábaly, když jsem se prodíral před kapotu. Připadalo mi, že půlka zraku

(RUDÁ)

šarlatově krvácí, ucítil jsem, jak mi po zápěstí pravé paže přejela borová větev – přísahal bych na to, a myslel si To zvládnu, MUSÍM to zvládnout, a Ilse zatím pořád zvracela. Uvědomoval jsem si, že v té úzké uličce je mnohem větší vedro, než by mělo být, i přes ten zelený strop. V mozku mi zůstalo dost rozumu, abych se divil, co jsme si to vlastně mysleli, když jsme se na tuhle silnici vůbec vydali. Ale původně to vypadalo jako dobrá zábava.

Ilse se stále vykláněla ven, pravačkou visela za volant. Na čele jí vyvstávaly čiré kapky potu. Vzhlédla ke mně. „Panejo…“

„Posuň se, Ilse.“

„Tati, co chceš dělat?“

Jako by sama neviděla. A stejně se mi slova řídit a zpátky zčistajasna nějak vytratila z hlavy. V tom okamžiku jsem dokázal vyslovit jedině nás, nejneužitečnější slovo, pokud stojí o samotě. Cítil jsem, jak mi vztek stoupá do krku jako horká voda. Nebo krev. Ano, to spíš. Protože vztek byl samozřejmě rudý.

„Dostanu nás odsud. Posuň se.“ Myslel jsem si: Nezačni na ni zuřit. Nezačni na ni řvát, ať se děje cokoli. Ach, kristepane, prosím tě, nezačni s tím.

„Tati, ty přece…“

„Ale ano, zvládnu to. Posuň se.“

Zvyk poslouchat je jako železná košile – zvlášť železná asi mezi otci a dcerami. A samozřejmě jí bylo zle. Posunula se a já se dostal za volant, nejdřív jsem si sedl pozadu tím svým pitomým nemotorným stylem a rukou jsem si přizvedl tu zatracenou pravou nohu. V celé pravé půlce těla mi bzučelo, jako by mi tam někdo pouštěl slabé elektrické šoky.

Pevně jsem zavřel oči a pomyslel si: ZVLÁDNU to, krucinál, a nepotřebuju ani žádnou vycpanou hadrovou mrchu, aby mě držela za ručičku.

Když jsem se znovu podíval na svět, trocha té červeně – a taky trocha toho vzteku, díky bohu – se vytratila. Zařadil jsem zpátečku a začal pomalu couvat. Nemohl jsem se vyklonit jako předtím Ilse, protože jsem neměl pravačku, kterou bych řídil. Takže jsem se díval do zpětného zrcátka. V hlavě jsem slyšel přízračné: Píp-píp-píp.

„Prosím tě, nesjeď z cesty,“ ozvala se Ilse. „Pěšky jít nemůžeme. Mně je příliš zle a ty jsi příliš zrasovaný.“

„Nesjedu, Moniko,“ řekl jsem, ale v tu chvíli se znovu vyklonila z okna a zvracela, takže myslím, že mě neslyšela.

xiii

Pomalu, pomalounku jsem couval z místa, kde Ilse zastavila, a říkal jsem si Jenom v klidu a Závody vyhrává, kdo postupuje sice pomalu, ale vytrvale. Kyčel se vztekal, když jsme přejížděli hrboly asfaltu zdviženého kořeny fíkovníku škrtiče. Několikrát jsem zaslechl, jak o bok auta skřípou větve hroznovníku. U Hertzů nebudou mít radost, ale to bylo tehdy odpoledne to poslední, co mě zajímalo.

Kousek po kousku se rozjasňovalo, jak listí nahoře řídlo. To bylo dobré. Moje vidění se taky čistilo a to šílené svědění polevovalo. To bylo ještě lepší. „Už vidím ten velký barák se zdí okolo,“ ohlížela se Ilse přes rameno.

„Už je ti trochu líp?“

„Možná trochu, ale žaludek mi stejně pění jako běžný čisticí prostředek.“ Škytla a sevřela rty. „Panebože, to jsem neměla říkat.“ Vyklonila se a znovu zvracela, a nakonec se zhroutila zase na sedadlo, kde jenom sténala a chechtala se. Prameny ofiny se jí lepily na čelo. „Zrovna jsem ti přelakovala bok auta. Prosím tě, řekni mi, že máš doma hadici.“

„S tím si nedělej starosti. Jenom klidně seď a pomalu, zhluboka dýchej.“

Chabě zasalutovala a zavřela oči.

Stará paní v obrovském slamáku už nebyla v dohledu, ale obě půlky železné brány zůstaly dokořán, jako by čekala společnost. Nebo věděla, že budeme potřebovat místo, kde bychom auto otočili.

Nemarnil jsem čas zbytečnými úvahami a prostě jsem nacouval do průjezdu. Na chvilku jsem zahlédl dvůr vydlážděný nóbl modrými dlaždicemi, tenisový kurt a obrovské dvoukřídlé dveře se vsazenými železnými kruhy. Pak jsem zamířil k domovu. Tam jsme byli za pět minut. Zrak se mi pročistil a viděl jsem stejně jasně jako ráno po probuzení, ne-li ještě líp. Až na slabé svědění, které mi probíhalo pravou stranou těla, jsem se cítil dobře.

Taky jsem strašně toužil kreslit. Nevěděl jsem co, ale určitě to zjistím, jakmile se posadím v Malém růžáku se skicákem opřeným o stojan. Byl jsem o tom přesvědčený.

„Nech mě, abych ti umyla ty dveře u auta,“ řekla Ilse.

„Ty si půjdeš lehnout. Vypadáš hrozně zničená, málem na umření.“

Nepatrně se usmála. „A to se ještě snažím. Pamatuješ, jak to říkávala máma?“

Přikývl jsem. „Tak už běž. Já to opláchnu.“ Ukázal jsem na severní stěnu Velkého růžáku, kde visela smotaná zahradní hadice. „Všechno je napojené a nachystané k použití.“

„A tobě určitě nic není?“

„Můžu docela dobře fungovat. Myslím, že jsi snědla toho tuňákového salátu víc než já.“

Podařilo se jí vyloudit další úsměv. „Vždycky jsem měla o svém vaření vysoké mínění. Byl jsi skvělý, že jsi nás odtamtud dostal, tati. Dala bych ti pusu, ale ten můj dech…“

Já dal pusu jí. Na čelo. Kůži měla chladnou a vlhkou. „Takže si jděte vorazit, slečno kuchtičko – příkazy rovnou z ústředí.“

Šla. Roztočil jsem kohoutek a opláchl hadicí celý bok auta, a věnoval tomu víc času, než bylo ve skutečnosti zapotřebí, protože jsem chtěl mít jistotu, že bude bezpečně v limbu. A byla. Když jsem pootevřenými dveřmi nakoukl do druhé ložnice, viděl jsem, že leží na boku a spí úplně stejně, jako to dělávala v dětství: jednu ruku má zastrčenou pod tváří a koleno má přitažené skoro k hrudi. Myslíme si, že se měníme, ale není to tak – to říká Wireman.

Možná sí, možná no – to říká zase Freemantle.

xiv

Cosi mě táhlo – možná cosi, co ve mně bylo od té nehody, ale rozhodně to bylo něco, co se mnou přijelo z výletu po silnici na Duma Key. Nechal jsem se tím táhnout. Nevím jistě, jestli bych tomu vůbec dokázal odolávat, ale já se ani nepokoušel. Byl jsem zvědavý.

Dceřina kabelka ležela na kávovém stolku v obývacím pokoji. Otevřel jsem ji, vytáhl peněženku a zalistoval fotografiemi uvnitř. Cítil jsem se při tom jako mizera, ale jenom trošku. Je to něco jiného, než kdybys kradl, říkal jsem si, ale existuje přece spousta druhů krádeže, ne?

Našel jsem fotku Carsona Jonese, kterou mi ukazovala na letišti, ale tu jsem nechtěl. Nechtěl jsem jeho samotného. Chtěl jsem ho s ní. Chtěl jsem jejich fotografii jako páru. A jednu jsem našel. Vypadala, že ji pořizovali u nějakého stánku u silnice, protože za nimi byly koše s okurkami a kukuřicí. Usmívali se, byli mladí a krásní. Drželi se navzájem a jedna dlaň Carsona Jonese zřejmě spočívala na klenbě odžínovaného zadku mé dcery. Ach, ty horlivý křesťane. Pravá paže mě stále svědila, jako by se mi po ní hemžily pálivé tečky. Podrbal jsem ji, ruka mi projela skrz a podrbala žebra, jako už potisící. Tahle fotografie byla taky v ochranném průhledném obalu. Vytáhl jsem ji, ohlédl se k pootevřeným dveřím do pokoje, kde Ilse spala – byl jsem nervózní jako lupič při první fušce – a pak fotku otočil.

Miluju tě, Šmudlinko!

„Smějáček“

Dá se důvěřovat nápadníkovi, který mou dceru oslovuje Šmudlinko a podepisuje se Smějáček? To jsem si nemyslel. Možná to nebylo spravedlivé, ale prostě mi to bylo proti srsti. Každopádně jsem však našel to, co jsem hledal. Ne jednoho, ale oba.

Znovu jsem fotku obrátil, zavřel oči a namlouval si, že se dotýkám jejich kodachromových obrazů pravou rukou. I když mně to jako předstírání nepřipadalo, ale myslím, že tohle už vám touhle dobou nemusím vysvětlovat.

Uplynula nějaká doba – nevím přesně, jak dlouhá – než jsem fotku vrátil do plastového pouzdra a vnořil peněženku pod kapesníky a kosmetiku do zhruba stejné hloubky, v jaké jsem ji nalezl. Pak jsem položil kabelku zase na kávový stolek a odešel do ložnice pro Vztekožerku Rebu. Strčil jsem ji mezi pahýl a bok a vykulhal jsem nahoru do Malého růžáku. Matně si vzpomínám, že jsem říkal: „Přinutím tě, aby z tebe byla Monika Selešová“, když jsem Rebu posazoval před okno, ale klidně to mohla být Monika Goldsteinová. Pokud jde o paměť, všichni si ji lakujeme. Tak praví Wireman.

Je mi jasné víc, než by mi bylo milo, co se na Dumě stalo, ale onoho odpoledne jsem měl jenom mlhavé tušení. Vím, že jsem propadl horečnému kreslení a že to šílené svědění v neexistující pravačce dokonale zmizelo, když jsem pracoval. Nevím to určitě, i když jsem si celkem jistý, že ten narudlý závoj, který mi v těch dnech skoro pořád visel před očima a při únavě houstl, na chvíli úplně zmizel.

Nevím, jak dlouho jsem v tom stavu byl. Myslím, že docela dlouho. Tak dlouho, že když jsem skončil, byl jsem vyčerpaný a měl jsem hrozný hlad.

Vrátil jsem se dolů a v mrazivém světle lednice vestoje zhltl lančmít. Nechtěl jsem si dělat pořádný sendvič, protože jsem nechtěl, aby Ilse zjistila, že je mi natolik dobře, že můžu jíst. Radši ať si myslí, že naše potíže zavinila zkažená majonéza. Tak aspoň nebudeme muset marnit čas pátráním po jiném vysvětlení.

Žádné jiné vysvětlení, které jsem dokázal vymyslet, nebylo racionální. Poté, co jsem zhltl půl balíčku krájeného salámu a spolykal půl litru sladkého čaje, jsem odešel do ložnice, lehl si a usnul jako zabitý.

xv

Západy slunce.

Někdy mi připadá, že z Duma Key si nejjasněji vzpomínám na oranžové večerní nebe, které dole krvácí a nahoře vybledá přes zelenou do černé. Když jsem se toho večera probudil, další den končil v plné slávě. Odkulhal jsem o berli do velkého hlavního pokoje, i když jsem byl celý ztuhlý a jen jsem sykal (prvních deset minut bylo vždycky nejhorších). Dveře do Ilsina pokoje byly dokořán a postel byla prázdná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ostrov Duma Key.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.