© Přemysl Krejčík, 2019
© Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)
ISBN 978-80-275-0026-0 (PDF)
ISBN 978-80-275-0027-7 (ePUB)
ISBN 978-80-275-0028-4 (MobiPocket)

Děj a postavy jsou fiktivní, avšak nepopírám inspiraci některých momentů a charakterových vlastností reálnými zážitky a skutečnými osobami.

Omlouvám se všem hiphoperům a pankáčům, kteří byli ve skutečnosti normální lidé a nehráli si na to, čím nikdy nemohli být. Vím o vás.

…nebuď směšnej, co je na tom, když je někdo teplej, černej nebo zhulenej? Pojď blíže, dám ti tagga na záda v podobě hákovýho kříže, chcípneš v díře za to, že mlátíš lidi kvůli víře vo čistotě rasy, asi jsi z prasete. Prohrál jsi…

Divokej západ — Mlať skinheada do hlavy

ČÁST PRVNÍ:
SKYLLA

BARVY

Queen — The Show Must Go On

Oblíknul jsem se do svejch barev. Tohle mi zůstalo. Spíš jako nějaká osobní výstřednost, ale symboliku to pro mě má pořád. Tenkrát jsme všichni nosili svý barvy. A nikdo si nelajsnul nosit stejnou jako jinej člen crew, teda kapely, nebo party obecně. Já v tý době nosil modrou. Nejčastějc světle modrou, obvykle protkanou černym vzorem. Taky jsem měl celou sbírku různejch modrejch kšiltovek. Bez bejsky — jakože baseballový čepice s rovnym kšiltem, nejčastějc značky New Era — jsem se svýho času na štrýtu neukázal.

K tomu modrej šátek, protože šátek je základ. Tak třeba Radek nosil šátek přivázanej na kalhotách a visel mu od nich dolů, aby ukázal, že má zbraň. Málokdo tohle znamení pochopil, ale to Radkovi nevadilo, protože on věděl, že rapeři ve Státech to tak nosej. V Radkově případě byl tou zbraní teleskopickej obušek. Tvrdil o něm, že ho sebral nějakýmu skinheadovi při rvačce. Dneska mi to přijde jako kravina, ale nikdo jsme si to tenkrát nedovolili zpochybnit.

Skinheadi byli hlavní nepřátelé, protože nás sral rasismus. Vedli jsme drsný řeči, psali drsný texty a Mlať skinheada do hlavy od Divokýho západu byla taková hymna celý tý doby. Ale když jsme nácky zahlídli jen zdálky, utekli jsme. A to s pěkně staženou zadnicí. Nikdy jsem o nich nemluvil jako o holejch lebkách, možná jsem nechtěl prudit Radka — byl starší, silnej šlachovitej cápek, ale co hlavně, nosil hlavu vyholenou na extra krátkýho ježka. Ale na rozdíl od skinheadů na ní měl právě tu New Eru… Pak jsme taky nenáviděli pankáče — a to spíš proto, že pankáči nenáviděli nás.

Taky jsem oblíkal světle modrej baseballovej dres — to je ten bez rukávů, ale pod něj jsem si pokaždý bral bílý triko. A svýho času jsem nosil spoustu potítek na zápěstí a na krku dlouhej čejn, česky řetěz, ale česky tomu nikdo neřikal, to vám asi došlo. Čejn, co jsem nosil já, měl na konci něco jako vojenskou psí známku, jenže jen jednu a na ní nebylo moje jméno, ale fotka jednoho černošskýho rapera, kterýho jsem nikdy neměl rád, takže jsem koupil čejn za devět stovek a tu fotku z něj seškrábal. Pak se mi na krku lesklo stříbro — tim myslim barvu, ne materiál.

Dneska je to něco jinýho. Oblíkám se do černý a zelený, možná jde o pozůstatek doby, kterou jsem opustil, ze který jsem vyrostl nebo která mě ze sebe vyhodila, když mi došlo — když mi muselo dojít —, že ta naše game přestává bejt hratelná.

Chci vám vyprávět příběh jednoho kluka. A vlastně mnoha kluků a holek, jakejma jsme tenkrát prostě byli. Neni to jen o mojí téměř naplněný cestě ke slávě s kapelou, která začala, když jsem si našetřil na první sadu gramofonů, kterou jsem obratem prodal, v přesvědčení, že holky víc zajímaj MCs — teda rapeři — než DJs. A tak jsem cpal prachy hlavně do oblečení, chlastu a hulení. A už ani netušim, kde jsem je bral, protože dlouhej čas jsme hráli zadarmo, ani cestovný nám nepropláceli a brigáda všechny výdaje přece pokrejt nemohla… Ale zpátky. Sny jsou prej vždycky naivní. A je jedno, kolik toho prochlastáte, proč a s kym, a kolikrát se porvete v klubu nebo v parku po koncertě, a je úplně jedno, jestli nosíte čejn a bejsku nebo křivák a kanady.

Teď chci vyprávět svůj příběh, takovou malou zpověď, jak se taky dalo v krátkym období, začínajícim nějakej čas po roce 2000, dospívat. Se všim všudy. Chlast, blbnutí, velký sny, všechno skrz první crew a koncerty. A taky první buchta. A jak i tohle vypadalo jinak, když jeden musel s těma holkama, o kterejch pořád tolik žvanil, najednou mluvit face to face a došlo mu, že ani na tohle neni připravenej.

A taky o tom, jak se to pak všechno začalo srát. A to je důvod, proč to celý budu vyprávět. Ne kvůli tomu, abych si zavzpomínal, ale abych našel odpovědi. Na to, co se dělo tenkrát, a hlavně na to, co se děje teď. A ze všeho nejvíc na tu dotěrnou otázku, kterou už možná tušíte a která zní: Stálo to vůbec za to?

SKYLLA

Prago Union — Verbální atentát

Kdysi už jsem k jednomu terapeutovi chodil, to ještě v Nymburce, mym rodnym městě. Tenkrát mi ho dohodila matka a teď svym způsobem taky — doporučila mi ho. Nenapadlo mě zeptat se jí, odkud ho zná a jestli doktor Bláha náhodou nemá kořeny v mym rodnym městě. Ne, takový věci vás prostě nenapadnou. Ale kdyby mě to napadlo, tak by mi taky došlo, že máme asi nějaký společný známý, ačkoli to by mi při terapii logicky nikdy nepřiznal. Minimálně z profesionálních důvodů. Ale to předbíhám…

Kdysi už jsem k jednomu terapeutovi chodil, to po tom průseru, co kluky stál krk… Ne, nikdo nikoho nezastřelil, nikdo nikoho nepobodal, i když k tomu druhýmu občas nebylo daleko.

I dneska mám spoustu problémů. Se ženskýma, sám se sebou. To hlavně. Podle doktora jsem lehce paranoidní, dřív jsem malinkato experimentoval s různejma kravinama na chemický bázi a mám z toho trochu bordel v hlavě. Nesuďte mě, měl jsem dobrej důvod chtít si vygumovat mozek, uvidíte sami. Tenhle příběh vyprávim vám a zároveň na terapii, alespoň do určitý doby. Uvidíte, pochopíte. Ale teď zpátky ke mně. Jmenuju se Vladimír Kopáč. Těší mě („Těší mě, a rád věřim, že tebe ne!“ — už se do toho dostávám, už se mi samovolně vybavujou texty, na kterejch jsme tolik ujížděli. Tohle byl zrovna Kato, kapela Prago Union, deska HDP, konkrétní song si najděte sami).

A když už jsme u toho, teď mi neřikejte Vladimír Kopáč. Vrátíme se totiž pár let nazpět — na konec roku 2005, kdy mi táhlo na šestnáct a žil jsem ve středočeskym okresnim městečku o nějakejch čtrnácti tisících obyvatelích, teda v Nymburce, našem Malym New Yorku. Tou dobou jsem byl MC. MC Dexter. To jméno jsem si vybral už ve čtrnácti letech, podle Dextera, zpěváka z The Offspring, ale to jsem pak nikomu nepřiznal. Pankáči byli přece nepřátelé, to už jsem řikal…

Víte co? Pro přehled to rozdělíme. Současnost — moje současnost, teda doba, kdy vám to vyprávim, kdy je mi už nějakej ten rok přes dvacet — poznáte podle toho, že jsem Vladimír Kopáč, žiju v hlavnim městě týhle malý země, milionový Praze, nenosim rovnej kšilt, prakticky neposlouchám rap. Když už, tak z nostalgie. A jen ten starej. Novej nestojí za nic, snad s výjimkou těch Prago Union a občas i starejch dobrejch PSH. Od chvíle, kdy se rap dostal do rádií — od chvíle, kdy se povedla jedna z věcí, o kterejch jsme celou pubertu snili —, to šlo do kytek. Tenhle splněnej sen nás zabil, celou naši komunitu. Teda, celou naši kulturu, jak jsme tomu řikali my.

Minulost — jádro příběhu — od roku 2006 dál, poznáte podle toho, že tu bude Julie. Teda, až pozdějc. A ještě pozdějc zase nebude. A hlavně ji poznáte podle toho, že mi málokdo řiká Vladimír. V tý době znělo mý jméno Dexter. Kolem mě se bude pohybovat MC Radek (Radek si, jako jedinej z crew, nikdy nedal pořádnou přezdívku. „Jižní Pionýři taky nemaj přezdívky a řikaj si prostě Martin a Filip,“ obhajoval se) a Captain Europe, náš DJ. Přezdívku si vybral podle Captaina Ameriky, kterýho znal v tý době z komiksů, pochopitelně. My mu řikali prostě Kapitán, i když jako komiksovej Captain America rozhodně nevypadal, jen ty světlý vlasy byly podobný. Teda Kapitán je neměl tak hustý, spíš se dá říct, že měl vysoký kouty. Stejně tak mu chyběl komiksově hranatej drsňáckej ksicht, ten jeho byl spíš kulatej a vážnej, což vůbec neodpovídalo jeho chování.

Naše crew nesla hrdý (a možná trochu sebejistý) jméno Skylla. To mělo dva významy. První je jasnej: odkaz na naše skylls, teda schopnosti v rapu, textařině, DJingu, schopnosti předvíst dobrou show… Zkrátka všemu, co kdo kolem hip hopu dělá, se řikalo prostě skylls, psáno obvykle s ypsilon a se zet na konci, takže skyllz. A nemusel to bejt jen MC a DJ, mohl to bejt writer, beatboxer nebo breaker, ale jen když breakdance tancoval na rap, žádný rádiový R&B, na který tancovali diskanti v rádoby hiphoperskejch hadrech.

A slovo skylla se taky dalo použít jako označení. Kdo měl dobrý skyllz, byl skyller. Podle výslovnosti americkejch MCs se er mění na a. Takže skylla. Druhej význam toho slova až někde pozdějc vyštrachal Radek. Skylla bylo jméno nějaký hodně děsivý obludy z řecký báje o Odysseovi, to se mi líbilo. Protože náš rap byl hardcore a ostrej jako břitva a to jméno znamenalo „dávejte si na nás bacha, zmrdi“. A taky jsme tohle vysvětlení názvu — že se jmenujeme podle starověký potvory — používali vždycky, když nám někdo chtěl vyčítat, že je náš název trochu moc namyšlenej.

Takže tohle jsme byli my. MC Dexter, MC Radek a DJ Captain Europe a.k.a. Kapitán. A pak spousta dalších lidí, co přišli a zase odešli. Třeba jako FuckYouJesus, což byla krkolomná přezdívka kluka, kterej s náma kapelu založil, ale než jsme se vůbec dostali k prvnímu koncertu, zase odešel. To bylo v roce 2002. Jeho odchod, i ten první koncert. Ale FuckYouJesus (řikali jsme mu Fyz, což vzniklo ze zkrácení jeho přezdívky na F.Y.J. a následnou deformací tý zkratky na něco, čim se dá oslovovat i volat — tedy Fyz) sehrál pozdějc důležitou roli, i když ne pro crew. Jenže po tom, co ji sehrál, zmizel na nějakou dobu z mýho života a zároveň i z prostoru pod pódiem na našich koncertech. Kde je mu konec, v tuhle chvíli netušim.

A pak tu byli ještě další důležitý lidi, jako třeba Julie a její ségra Alice… a samozřejmě míň příjemný známosti, tim myslim MCho jménem Porno a podobný. Ale to k tý době tak nějak patřilo.

Nedávno jsem teda na terapii začal chodit znova. Protože se to ve mně zase všechno probudilo, když jsem se doslechnul o Juliině smrti.

TERAPIE 1

Fryderyk Chopin — Nocturne Op. 9, No. 2

(Dva mladí muži sedí v křeslech naproti sobě. Vypadají každý jako z jiného světa. Terapeut Bláha: špinavě blond vlasy kroutící se podél uší, uklidňujícím způsobem hluboký hlas, věk kolem třiceti let, na sobě pohodlnou neformální košili světle hnědé barvy, kraťasy [přestože venku je dnes pod mrakem] a během terapie je zásadně bosý, rád cítí mezi prsty příjemně měkký koberec své ordinace — pro Dextera někdo, koho by čekal spíš na festivalu etno hudby nebo na koncertě reggae. Sám dost dobře nechápe, jak se to stalo, že mu začal věřit a svěřovat se; Dexter: pětadvacet let, na terapii mluví většinou neobvykle rozvážně a pomalu; místnost připomíná spíš obývací pokoj z katalogu firmy IKEA než součást nemocnice.)

Dáte si kávu? Nebo čaj?

Čaj, díky.

(s trochu hraným pobavením) Jako obvykle…

Jo.

(Terapeut Bláha nalévá čaj, Dexter sotva znatelně kýve na znamení díku. Pak chvíli oba sedí a mlčí.)

O čem jsme to mluvili posledně?

Pokud si dobře vzpomínám… (uvelebí se pohodlněji ve svém křesle poang z ohýbaného dřeva, které se i při sebemenším pohybu zhoupne a sotva znatelně zavrže) na konci terapie jste začal mluvit o vaší bývalé kapele.

Jo. To je fakt…

Zdálo se mi, že hudba pro vás byla v minulosti hodně důležitá, i když dřív jste tu o ní moc nemluvil, pokud si dobře vzpomínám (napije se čaje). Zdá se mi, že je to jedno z vašich nejzásadnějších témat. Nakonec i teď se živíte… (chvíli se zamyslí) jako zvukař. Navíc když jste mluvil o kapele, zdál jste se mi mnohem… jak to říct… živější a zapálenější, než když tu probíráme jiné věci.

(přikývne) Jasný, doktore, kapela pro mě byla důležitá. Občas mě zamrzí, že to všechno skončilo a nejde to vrátit.

(s úsměvem) Víte, vždycky mě svým způsobem pobaví, když si lidé myslí, že věci by se měly vracet. Slyším v tom tón rezignace. Jako že dobré věci už byly a nové dobré být nemohou.

Tak to neni. Nechci se nikam vracet. Možná jsem to prostě špatně řekl… Nevim, s odstupem vidim tu dobu jako… byl jsem prostě příšernej vůl.

Promiňte, nechtěl jsem se smát… To ta vaše dramatičnost, s jakou to říkáte…

V pohodě. Asi to je k smíchu… (ztiší hlas a odmlčí se)

—

Hodně jste zvážněl… a už dobrých pár minut mlčíte. To se vám tady ještě nestalo.

Víte… dneska jsem se dověděl, že umřela moje první holka. Julie.

To je mi líto… Co se stalo?

Nechci o tom mluvit. Možná jindy.

Dobře, pokud se na to necítíte, nechme to samozřejmě na jindy.

Jo… Už roky jsme se neviděli. A nerozcházeli jsme se zrovna v dobrym. V poslední době jsme si jen občas napsali, po letech. Někde vyhrabala moje číslo a napsala mi, že má pořád naše starý cédéčka. Dokonce náš první mixtape…

Promiňte, mixtape? (zeptá se zmateně — zčásti vyveden z míry nutností přerušit pacienta, zčásti kvůli vlastní zvědavosti, což Dexter pozná díky skutečnosti, že doktor Bláha na vteřinu ještě o trochu víc vyvalí oči)

No, mixtape, to je něco mezi demáčem a albem… My si nechali vždycky potisknout CD a vyrobit obal, prodávali jsme to na koncertech. Hodně kapel používalo na mixtapy hudební podklady od jinejch kapel. Nevim, jestli by to dneska prošlo bez žaloby, práva jsme moc neřešili, řikali jsme si, že když je to mixtape, tak je to přece v pohodě, ne? Taky jsme vždycky uváděli autory tý hudby, a to nedělal každej… O čem jsem to mluvil?

O Julii.

Jasně, díky. No, vyhrabala někde náš starší mixtape. Úplně jsem už zapomněl, co na něm bylo. Ale na ni z toho prej padla nějaká depka, když se doposlouchala k songům, co jsem psal v době, kdy jsme spolu chodili…

Na tom mixtapu byl i song o ní. Napsal jsem ho chvíli předtim, než jsme se poprvý nějak vážnějc pohádali. Vzpomínám si, že v den tý hádky jsem pak večer jel s klukama na koncert a docela se zlil. No, během show jsem jí pak esemeskoval. Teda, ona mě, jako jestli jsem oukej… A já jí odpovídal, zrovna když jsem nerapoval svoji sloku já, ale Radek… Pak jsem na tu odpověď plynule navázal freestylem, místo svojí další sloky. Kluci z kapely si mě za to dlouho dobírali. Kupodivu v dobrym. Asi proto, že na freestyle jsem měl fakt velkej talent…

Pardon. (trochu nejistě z toho, že musí Dextera zase přerušit) Co je to freestyle? Tedy v rapu. Nejsem si jistý, jestli tomu rozumím…

(Dexter se zarazí — jako by si až teď uvědomil, že mluví s člověkem mimo „hiphopovou kulturu“; divné, jindy se mu to nestává, on už je přece dávno někde jinde a rap ho nezajímá… jenže teď najednou jako by byl zase puberťák) Jasně. No, to je, když rapujete to, co vás přesně v tu chvíli napadá. Čistá improvizace. Text, kterej se už nikdy nebude opakovat a nic po něm nezůstane… No, abych se vrátil… O týhle situaci jsem jí teď nedávno taky napsal. Potěšilo ji to. Teda, neřekl jsem, co bylo obsahem toho freestylu, ten nebyl dvakrát hezkej, to vám asi došlo. Nadranej puberťák, těsně po první hádce s holkou, navíc na pódiu, kde musí bejt ještě drsnější než mimo něj… Protože když vezmete do ruky majk… teda mikrofon… teď se mi zas dostávaj na jazyk starý slova. Nějak jsem se zamotal v tom, co chci říct. Chtěl jsem mluvit o Julii a místo toho plkám o tom, jak jsem dělal freestyle.

Pokud jsem pochopil, kam míříte, tenhle freestyle s Julií úzce souvisí. Je to také první věc, kterou o ní vyprávíte. O problémech, ale taky o tom, že jste teď k sobě nějakým způsobem zase našli cestu a mohli spolu komunikovat.

Myslíte, že maj tyhle moje kecy význam?

Všechno, co na terapii řeknete, má nějaký význam. Je to váš čas, vyprávějte, cokoli vám přijde důležité, že by tady mělo zaznít.

Dobře. Ale je toho hodně…

Nikam nespěcháme.

Za půl hodiny končí sezení.

Jistě… ale na terapii můžete docházet, dokud budete cítit, že je to potřeba.

A dokud mi to platí pojišťovna… Tak dobře.

—

Ale teď zase mlčíte…

Víte… Sotva jsem se dověděl, že Julie umřela, ozval se mi Radek.

Myslel jsem, že Radek je… promiňte, že Radek zemřel.

Jo. Přesně tak. (následně začíná vyprávět)

BITCHES

Mobb Deep — Shook Ones (Part II)

2005, kdesi na cestě do Teplic

Radek řídil. Výhled z okna na maloměsto byl typicky depresivní — po dlouhý cestě prázdnou krajinou jsme se ocitli v místě, kde zdálky vyčuhovaly zelený kopce, ale ty jen doplňovaly bezútěšnost hlavní ulice náhodně poskládaný z paneláků, ze kterejch byl sem tam nějakej natřenej na oranžovo, snad aby víc čněl a vypadal ještě hůř, dál z malejch a nízkejch postkomunistickejch obchodních domů, ve kterejch neseženete nic užitečnýho ani zajímavýho, a nakonec z novorenesančních budov, ve kterejch většinou sídlila nějaká střední škola nebo úřad — že jsou novorenesanční, mě upozornil Kapitán, kterýho z nějakýho důvodu zajímala architektura. Mezi tim všim občas vyrůstal z betonu nějakej ten osamocenej strom, ale chuť žít na tomhle nebo podobnym místě ve mně nevzbuzoval. Možná to bylo lidma, který jsme míjeli na ulici. Téměř na každym z nich bylo na první pohled znát, že by dal všechno, jen aby mohl vypadnout z toho místa, ze svý práce, od svý rodiny, ze svýho života. Aby mohl bejt někdo jinej. A my jsme cejtili, že jiný jsme.

Radek byl jedinej z nás, kdo měl papíry, takže taky jako jedinej na koncertech nechlastal. Ale to mu až tak nevadilo, on byl spíš na trávu. A zhulil se pokaždý dost solidně, takže cesta zpátky s nim nebyla dvakrát bezpečná, ale koho to zajímalo? Tvrdil, že na trávu by policajti nepřišli, když se zvládne tvářit, že je při smyslech. Daj mu dejchnout, test bude negativní, jede se dál. Nikdy jsme nedostali možnost ověřit si, jestli je to pravda. Občas nás hlídka v noci zastavila, to jo, ale většinou jen zkontrolovali papíry, občas je zaujalo, že jsme kapela, tak prohodili pár slov a nechali nás jet. Sex, drogy, rock’n’roll. Teda, v mym případě spíš chuť na sex, tráva, hip hop, ale byli jsme zkrátka jiná generace.

„Ty vole, kolik toho dneska hrajem?“ otočil se ke mně ze sedadla spolujezdce Kapitán a podal mi dozadu joint.

„Hele, deset fláků. A na konci nějakej freestyle, když bude publikum naladěný. A vosol trochu tu pecku!“ přikázal jsem, protože z autorádia se právě ozvaly první tóny mojí zamilovaný Shook Ones (Part II) od Mobb Deep.

„Hele, a nechcete si to ještě sjet? Posledně ti furt vypadával text,“ zamával Kapitán vypálenym cédéčkem s instrumentálkama. Chtěl je strčit do autorádia místo cédéčka Mobb Deep a dát si zkoušku cestou, jak jsme to měli ve zvyku. Teda zkoušku pro mě a Radka, protože scratch jako DJ v autě zkoušet nemohl, samozřejmě.

„To neni nutný,“ mávnul jsem rukou.

„Posledně to kurvil, protože byl vožralej jako prase,“ připomněl Radek.

„Jasně že byl. Si nevzpomínáš na ty vošousty, co ho furt zvali na panáka a doufali, že ho ukecaj na společnej track?“ pokračoval Kapitán. „Přibrzdi! Čekuj ty děvky!“

Zrovna jsme projížděli městem. Myslim, že to byly Lovosice nebo tak něco, už ani nevim… Radek přibrzdil, stáhnul jsem okýnko. Po chodníku šly dvě ženský, jedna kolem třicítky, druhá mohla bejt její matka.

„Ukaž kozy!“ zahulákal jsem z auta. Ohlídnuly se, jedna z nich možná něco zakřičela zpátky, možná ne. Nevim, protože tohle jsme dělali často. Co byste taky chtěli od boyz, který moc koukaj na videoklipy Snopp Dogga a o reálnejch holkách toho dvakrát neví. Teda, na koncerty chodily, ale my s nima moc neuměli mluvit. Teda hlavně já, i když občas se mi povedlo s nějakou aspoň prohodit pár vět. Ale to se musely vyznat v rapu, jinak jsem opravdu netušil, co jim vykládat. Radek to naopak s holkama uměl dobře, ale já se příliš styděl se ho zeptat, jak to dělá, aby mě neměl za úplnýho toye.

Některý kluci si je na koncerty vodili a nechovali se k nim o moc líp, než jak jsem si představoval, že to chodí, ale zdálo se, že to těm holkám vlastně až tolik nevadí. Vybavuje se mi vzpomínka, kdy si u našeho stolu jeden DJ odložil svůj dvojčlennej dámskej doprovod se slovama: „Homies, já si tu u vás posadim svý bitches a jdu hrát, cajk?“ Bitches se jen hloupě chichotaly. Tak asi cajk…

TERAPIE 2

HCF — Čubko

(doktor Bláha po Dexterově krátkém příběhu chvíli mlčí, čeká, jestli je to vše; pak naváže) Podobné věci dělá v pubertě kdekdo…

(trochu zbytečně příkře) Nemusíte mě obhajovat.

To je pravda…

(navzdory předchozímu příkrému odseknutí mluví Dexter klidně) A víte, co je zvláštní? Že třeba ve škole jsem takhle ty holky vůbec nebral… Když jsme jeli na koncert… když jsem byl víc Dexter než Vláďa, nebral jsem je jako holky, ale prostě jako bitches nebo čubky. Jinejma slovama jsme se o nich moc nebavili.

Vážně jste je takhle vnímal, nebo to tak vidíte až zpětně?

(zamyšleně) Zajímavá otázka… Já nevim. Možná. Jak vás to napadlo?

(Bláha najednou promluví nezvykle přednáškovým tónem, jako by najednou z toho kamarádsky se tvářícího chlapíka byl konečně vyšetřující lékař) Máte tendence se hodně shazovat a podceňovat. A vykreslovat se mi tu v tom nejhorším možném světle… Tím chci říct, podle toho, jak jsem vás poznal za těch pár měsíců, co sem chodíte… tak mám spíš pocit, že to pro vás byla hra.

Jako že chci sám sebe vidět hůř, než jakej jsem byl?

Přesně tak. Vzpomínky nejsou nic jiného než úhel pohledu…

To mě nikdy nenapadlo…

(už zase svým obvyklým neformálním způsobem) Nedávno jste mi vyprávěl o vašem prvním koncertu. Říkal jste, že Radek byl hrozně naštvaný, protože mu publikum přišlo chladné, a vlastně jen čekal, kdy na vás začnou pískat… Oproti tomu Kapitán byl nadšený, protože vnímal publikum jako — asi nepoužil přímo tenhle výraz — pozorné posluchače… Ani nevím, jak jste to vlastně viděl vy sám?

(Kam tim, sakra, míří? zamyslí se Dexter; Jak tohle souvisí s tim, co tu probíráme? Neptá se na kraviny, aby zabil čas? Je tohle vůbec k něčemu? Ale po chvíli mu odpoví, protože si zároveň uvědomuje, že Bláhovy otázky zpravidla někam vedou… k debatám, které mu v minulosti už hodněkrát pomohly) Asi nijak. Nevěděl jsem, jestli věřit Radkovi, nebo Kapitánovi… Já byl dost nervózní a na pódiu jsem si připadal, jako bych to všechno sledoval odněkud shora… Podobně jsem se pak cejtil, až když jsem se poprvý zhulil… Ale kam tim míříte?

Že pravdu měli vlastně oba a zároveň ani jeden. A to je stejný případ jako váš tehdejší vztah k ženám. Pravda v tom, jak ho popisujete, je i není.

Oukej. Díky.

Je to váš příběh. Jen mějte na paměti, že odstup tyhle věci zkresluje… a ve vašem případě obvykle dost negativně.

Dobře. Ale „ukaž kozy“ jsme řvali…

(trochu hýkavě se zasměje) Někdy vám povyprávím, co jsem v pubertě říkal holkám já… A teď se zase smějete vy mně.

(pobaveně) Beru vás za slovo, rád si to někdy poslechnu…

(po předchozím opět vážněji) Ale nejdřív bychom se měli vrátit k vašim přátelům. A k tomu, proč jste se vlastně dnes rozhodl tohle téma otevřít. Předpokládám, že v tom je nějaký hlubší důvod. Doteď jsme mluvili především o vaší poslední přítelkyni a vašich rodičích… Kdykoli jsem se pokusil otevřít téma vašich… zemřelých přátel…

(takřka kajícně) Já vim. Vzpomněl jsem si, že mám něco na práci a snažil se odejít. Ale málokdy mě jít necháte.

Vždycky pak změníme téma. Zdá se mi, že tentokrát jste připraven udělat určitý pokrok.

MC VRAHOUN A DJ KALACH, ÁJT?

H16 — Nasávaj ten dym

2005, Teplice

Proč vlastně mluvim o týhle show, když důležitá byla až ta následující den? Jde o to, že ten další den jsme byli hodně unavený a poprvý po dlouhý době se chovali slušně. A jen díky tomu jsem se před Julií — která mě ten večer měla vidět poprvý — totálně neshodil. Bylo to prvně, co jsme hráli koncert dva dny po sobě a vůbec nám nedocházelo, že tohle tempo se nedá vydržet, pokud budem tak příšerně kalit.

Do Teplic jsme dojeli na devátou večer, pořadatel tou dobou už nervózně přešlapoval před klubem.

„Tady jste, konečně!“ uvítal nás asi sedmnáctiletej kluk, teda nejspíš jen o něco starší než já, ale zas o něco mladší než čerstvě plnoletej Radek a ještě o rok starší Kapitán.

Béžovou bejsku nosil kšiltem dozadu a viselo na něm extrémně volný černý triko se symbolem dolaru. Triko i bejska byly od Vietnamců z tržnice, na první pohled. Ksicht měl zarudlej a plnej beďarů.

„Já jsem Majk,“ zaskřípaly jeho mutující hlasivky. „Kterej z vás je DJ Captain Europe?“

„Já,“ ozval se Kapitán od kufru auta, odkud zrovna lovil svůj robustní kufřík s vinylama.

Stmívalo se, před klubem docela prázdno. Jen u ocelovejch dveří oddělujících ušlapaný bláto venku od schodiště do podzemního klubu U-bahn postávala trojice rovnejch kšiltů a podávala si jointa.

„Vždycky je tu takhle živo?“ zeptal jsem se Majka.

„Dole v klubu je už úplně našlapáno,“ oznámil hrdě a otočil se zpět na Kapitána. „Za půl hodiny seš na line-upu. V pohodě?“

„Jasný, to je v cajku. Pustim nějaký desky. Tak hodinu bych měl hrát?“

„Oukej, dží!“ Oslovení „G“ (čteno s anglickou výslovností) byla zkratka slova gangster. Dneska vážně nechápu, jak se mohla taková póza ujmout, ale je fakt, že já to oslovení taky používal, i když na gangstera jsem si nikdy nehrál. Rap, ten jsem bral smrtelně vážně, ale boyz, co si hráli na gangstery, mi byli vždycky spíš pro srandu. Takový boyz, co zakládali rádoby gangy podle americkejch Crips nebo Bloods a věřili, že parta dětí tady někde z prostředka Evropy může mít něco společnýho s černochama z Bronxu. Že prodávat drogy — sellit drugz, za což považovali prodat někomu gram trávy — a střílet do lidí je otázka stylu. A že o tom stačí mlít v textech a před kámošema.

„Pak hraje DJ Kalach, po něm už MC Vrahoun, pak první crew, místní boyz, řikaj si Kings of rap,“ pokračoval Majk.

„Další namachrovaný kreténi?“ ozval se Radek. Zrovna si zapaloval cigaretu, při řízení nekouřil, už byl očividně nervózní, aby dostal do plic trochu tabákovýho kouře, což dělal jako jedinej člen crew. K čemu taky kouřit tabák bez trávy? Nechápal jsem to.

„Ale no tak, v klidu, G. Oni maj ten název spíš ze srandy,“ to se ale Majk trochu zakoktal. Jo, Radek měl pověst bitkaře. A od tý doby, co jsme začali bejt trochu známá kapela a na menších akcích hlavní hvězda večera, rád vyvolával konflikty s kapelama, co si o sobě moc myslely. Nebo s těma, co zněly příšerně. Což většinou souviselo. A taky jich byla většina.

„No, a kdy budem hrát my?“ skočil jsem jim v tušení průseru do řeči. Kapitán s kufrem plnym vinylovejch desek mezitim prosupěl kolem a zmizel za dveřma do klubu.

„Hned po nich. Vystupujete tu tři crew a čtyři DJs. Jeden už má odehráno, druhej hraje teď, ájt?“ mávnul směrem k plakátu na dveřích, kde bylo naše jméno největšim písmem. A tak to bylo správně. Ještě pro doplnění: ájt je zkratka pro all right. Ájt?

Tohle byla první show, kde jsme si řekli o peníze, a přesto nás pozvali. Jenže po koncertě jsme to nějak přehnali. S pivem, hulenim a mírnou demolicí backstage. Takže ty peníze jsme museli vrátit, jak jsem se pozdějc dověděl.

„Co jste řikali na naši show?“ zeptal se asi tak dvanáctiletej klučina v roztrhanejch džínách, když jsme se po koncertě sešli v backstagi.

„Jo, docela dobrý,“ zalhal jsem.

„Docela dobrý sračky,“ kontroval Radek. Kapitán zůstal po našem vystoupení na place a hrál ještě nějaký desky. Párty pod pódiem byla teď slušně rozjetá, takže ho to bavilo.

„Vám se to nelíbilo?“ nervózně se k Radkovi otočil člen Kings of rap. Ostatní dva, podobně starý, mlčeli.

„Ty texty jsou hrozný. Proboha, kdo to píše? Když nemáš velký péro, potřebuješ velký éro… jak to bylo dál?“

„Abys měl ty čubky, s nima pak do postele hupky dupky,“ doplnil jsem Radka s jízlivym úšklebkem nad takovou sračkou. „Hele, serte na to,“ otočil jsem se pak k raperovi s dětskym hlasem. „Dáš si s náma?“ podával jsem mu joint. Ostatnim jsem nenabízel. Neměli koule na to se s náma bavit, jenom uhejbali pohledem, tak nebudou kouřit naši trávu. To je přece jasný. Kluk neodmítnul.

„Dej si, tohle hulení mám od Vorla,“ zalhal jsem, abych vzbudil dojem, že fellíme s půlkou hiphopový scény.

„Ty se znáš s Orionem?“ promluvil konečně někdo jinej z Kings of rap, v hlase směs nábožnýho respektu a neméně nábožný hrůzy. A já se jen zasmál, jakože „to si kuř, ty toyi“. Kluk, kterýmu jsem podal špek, si dvakrát potáhnul a hned mi ho vracel.

„Tak to ani hovno,“ shodil mi ruku Radek, když jsem se po jointu natáhl. „To je jasný, že ten rap stojí za vyližmikundu, když neumíš ani hulit. ‚Nasávaj ten dym‘,“ zanotoval… No, dobře, nezanotoval, už si to všechno nepamatuju přesně a ten večer už vůbec ne. Ale tahle show byla ještě na konci roku 2005, zatimco track Nasávaj ten dym vyšel až o rok pozdějc. Každopádně význam sdělení se tim nemění…

Radek začal balit další špek.

„Tamten si nech jako osobáčka,“ usmál se na kluka. „My dáme s Dexterem jinýho.“

„Homeboys, skočte mi někdo pro beera,“ dotáhnul jsem zbytek Kozla ze špinavý sklenice. K mýmu překvapení se jeden z Kings of rap zvednul a opravdu běžel k baru… Jo, měli jsme respekt.

Nevim, jestli jste někdy kouřili větší množství dost silný trávy na ještě větší množství piva. Já jen párkrát a ty večery si vybavuju poměrně útržkovitě. Takže i následující dění popíšu jen v drobnejch fragmentech, tak jak si ho dokážu vybavit. Možná pak pochopíte, proč jsem na koncertě následující den pil jenom neperlivou vodu a redbull…

Klučík z Kings of rap mi nosí další a další pivo. Jako poskok je mnohem lepší než jako raper.

Všechno je rozmazanější a roztříštěnější, beat z klubu za dveřma se mi dostává hluboko pod kůži. Tum-dum-tudum-tumtum, a tak dál. Ten beat je ve mně. Nejdřív jen pod kůží, pak přímo v kostech. Beat se stává mojí součástí, já jsem ten beat…

Sundávám si mikinu a triko, čejn se mi houpe na nahý hrudi. Vybíhám na pódium a poskakuju do rytmu tracku, kterej právě hraje náš DJ.

Když se objevim na pódiu, pár lidí zakřičí. Myslej si, že ještě chytnu majk a něco zarapuju. Ale to se mi možná jen zdá, možná si mě nevšímaj. Každopádně je moje poskakování asi dost groteskní, Kapitán za gramofonama se láme smíchy…

Najednou stojim ve dveřích backstage. Jeden z Kings of rap mě málem srazí, když utíká. Radek se směje jako magor. Stojí rozkročenej nad pohovkou, ve který kluk asi před chvílí ještě seděl, rozpoznávám nadouvající se důlek… strašně pomalu se nadouvající… Vedle prázdnýho místa leží kluk, kterýmu jsme vnutili osobáčka. Má dost, spí, je totálně high, jakože zhulenej.

Radek se k němu obrací. Nevšimnul jsem si, že má vytaseno, ale na spícího kluka začne prostě chcát. Na mikinu, na ksicht. Ten se ani nehne, jen cosi zasténá. V tu chvíli mi dochází, že já jsem zase oblečenej, i když nemám tušení, jak k tomu došlo… Modrý triko s logem značky Mass denim je mokrý a lepkavý od piva.

Třetí kluk sedí v rohu místnosti, celej bledej.

„Skoč mi pro pivo!“ urvu se na něj. Nevim, kdy zmizel, ale už se nevrátil. Nedivim se…

Stojim v okně a vyhazuju odpadkovej koš z backstage.

„Ty kreténe!“ ozve se zdola.

„Vyhul mi, sráči.“ Nejsem schopnej poznat, jestli to křičim já, nebo Radek.

Střih, sedim na pohovce vedle spícího, Radkem pochcanýho kluka, dost páchne, okno je zavřený. Kapitán mi třese ramenama, vedle něj stojí položenej kufr s vinylama.

„Prober se, pičo,“ řiká.

„Naser si, pičo,“ odpovídám.

Najednou sedíme u baru. Úplně jinde. Já a Kapitán.

„Kde je Radek?“

„Šuká mi ségru v backstagi,“ ozve se z druhý strany smutně. Otočim se. Majk. Kdo je, sakra, jeho sestra?

Beru Majka kolem ramen. „Dvojitou vodku a druhou tady pro homeboye!“ poručim barmanovi. Ten rozhodně nemá rovnej kšilt jako barman z U-bahnu, ale po rukách se mu plazej kérky (přísahám, že aspoň jednou se pohnuly) a na ksichtě mu trčí bradka svázaná do dvou culíků. Je o dost starší, ale beze slova nám naleje.

„Díky, G!“ beru od něj panáky…

Sedim v autě.

Pospávám.

Je mi na blití.

Otevírám okno.

Bleju.

„Pičo, jestli mi vohodíš káru, tak ti urvu péro,“ slyšim Radka.

„Tys prej vojel Majkovu ségru?“ ptám se, když se nasoukám zpátky do sedadla a marně se pokoušim zapnout pás. Toho pak nechám.

„Jo. Taková šeredná čubka,“ protáhne zhuleně Radek, přitom zakvedlá volantem a málem srazí auto v protisměru. Hluk klaksonu se mi dostává pod kůži, do kostí, slyšim ho ještě o dlouhý minuty pozdějc. Fakt to byla jen tráva, co jsme hulili?

„Ale kundu měla,“ poplácává ho Kapitán po rameni.

Všechno se rozpíjí…

Probouzim se ve svý posteli a je mi blbě. Nedovedu si představit, že večer budu stát na pódiu.

TERAPIE 3

Paulie feat. Seck — Mozoly

(Dexter se zadívá na nástěnné hodiny bizarního tvaru, pak prohlásí) Koukám, že náš čas pro dnešek pomalu vypršel…

Ještě zbývá pár minut.

(zklamaně povzdechne) A já se vůbec nedostal k tomu, co jsem potřeboval říct.

Můžete to říct teď… Nebo příští týden, jestli už nechcete otevírat nové téma. Nicméně mám pocit, že jste naznačil něco důležitého, čemu se zároveň trochu vyhýbáte…

Jo, to je fakt. Dobře… Míříte zpět k tomu, že se mi ozval Radek.

Ano. Právě k tomu.

Napsal mi esemesku. Teda někdo, kdo tvrdí, že je Radek. Do prdele, Radek je už kolik let mrtvej.

Patrně jde jen o hloupý žert, nemyslíte? Zkoušel jste na to číslo zavolat?

Samozřejmě. Nikdo to nevzal.

Rozumím… Ještě mi vysvětlete… jak to souvisí s Julií?

Už budu muset jít, nechci zdržovat. (chystá se vstát)

Ještě máme chvíli. No tak, neměl byste odcházet dřív. Konečně se k něčemu dostáváme…

Dobře… fajn… cajk… (nádech, výdech, sedá si zpět hlouběji do křesla) Tak jo. Bylo to vlastně celý takový pitomý. To, co se stalo mezi náma dvěma… a hlavně mezi ní a Radkem… A do toho ten průser s Kapitánem a její mladší ségrou Alicí…

S její sestrou? O té jste ještě nemluvil…

Na to už asi vážně neni čas. Zkuste si to pamatovat do příště. Každopádně… Julii jsem pak celý roky neviděl. A najednou je mrtvá a píše mi Radek…

Něco mě napadá… (nejistě) Možná je to trochu přitažené za vlasy… Ale jste si jistý, že ten někdo, kdo se vám před časem ozval… Že to byla skutečně Julie? Říkal jste, že jste se nesetkali…

(podezíravě) Proč myslíte?

No… (pomalu a rozvážně, jako by si sám potřeboval uspořádat, co že se to vlastně děje) když vám teď píše někdo, kdo se vydává za Radka, ale nemůže být Radek, tak jestli to nebylo s Julií stejné. Je samozřejmě otázka, jestli takové zamyšlení patří k naší terapii, ale berte to jako podnět… Vy sám si rozhodnete, co sem patří.

Řikala věci, co nikdo jinej nevěděl. A proč by to navíc někdo jinej dělal? Navíc o tom, že umřela… to mi řekla máma, tý to zas prej řikala Juliina máma. A ta jí taky řekla, kdy je pohřeb, i když moje matka tam samozřejmě nejde, to je jasný. Naše matky se znaj od školy, což je podivná náhoda, protože přes mámy jsme se s Julií fakt nepoznali… Je to zvláštní, ne?

Někdy se zkuste podívat na sociální sítě. Facebook a tak. Možná budete překvapený, kteří vaši přátelé se navzájem znají. Já sám sice Facebook nemám, ale zrovna nedávno mě napadlo — čistě ze zvědavosti — se na tohle mrknout a nestačil jsem se divit, kdo se s kým zná. Spolužáci ze základní školy a spolužáci z vysoké, i když pokud vím, tak žili vždycky každý v úplně jiné části republiky.

Na tom asi něco bude.

Ano. (vážněji) Ale zpátky k tomu pohřbu. Chystáte se tam jít?

Jo… ne… sakra, já nevim… Měl bych?

(než začne, napije se čaje) Víte, jednomu se často nechce na podobné události chodit, jenže pak toho lituje. Nejspíš z pocitu, že se měl nějakým způsobem rozloučit. Možná vám to přijde jako nesmysl, ale tohle rozloučení je určitý rituál, kterým si člověk potřebuje projít. Třeba k tomu, aby se odstřihl od minulosti… Možná že když tam půjdete, dá vám to víc, než co zvládneme tady na terapii. Ale nakonec záleží hlavně na tom, jak to cítíte. Nepodceňujte svoji intuici. Co vám radí?

(roztěkaně; chtěl, aby mu doktor poradil, aby to někdo rozhodl za něj, jenže najednou má pocit, jako by mu Bláha jen potvrdil, že jít na pohřeb je cosi jako jeho povinnost) Jasný. Asi tam půjdu. Měl bych… Ale zpátky k Radkovi. Víte, to nejdivnější je, že se chce sejít. V jednom místnim klubu, kde jsme s crew často vystupovali. Nedává mi to smysl. Jestli je to jen někdo, kdo se vydává za Radka, proč by se chtěl sejít?

To zní vážně zvláštně… Setkáte se s ním?

Vlastně tam jdu rovnou odsud.

(Bláha na to neřekl nic, jen se na okamžik nečitelně zašklebil… a tenhle pohled měl později Dexterovi nepříjemně hlodat v hlavě)

KÁVA A ČAJ

Chaozz — Hlasy z mojí hlavy

Nikdy jsem se doktoru Bláhovi nekoukal do očí. Nikdy jsem se moc nerozhlížel po jeho ordinaci. Většinu terapie jsem sledoval vzor na koberci, připadalo mi to bezpečnější. Ten pocit neprostoru, kdy jako bych zapomněl, kde jsem, že jsou tu typicky bílý stěny — na jedný z nich visí kalendář s divnejma, ale zábavně divokejma obrázkama, prej je indiánskej a Bláha si ho nechává každej rok posílat z jakýsi maličký firmy v Hradci Králové — a v rohu u okna květináč s palmou. Slyšel jsem doktorův hlas a zkoumal zelený čtverečky a kolečka na koberci pod svejma nohama, to mi stačilo. Když jsem občas zvednul hlavu, vždycky mě zarazily ty jeho děsně vyvalený bulvy. Obvykle hlavu zvedám, jen abych se podival nad gauč, na hodiny — hodiny ve tvaru těch, jako maloval Salvador Dalí na Persistenci paměti… teda ty rozteklý hodiny, jasně… název toho obrazu jsem neznal, ale jednou jsem se na to doktora přeptal —, jenže poměrně rychle se tenhle můj pohyb tak zautomatizoval, že jsem se naučil všechno ostatní, viděný během toho, nevnímat.

Jen při příchodu a odchodu jsem přejel očima přes ordinaci a časem se mi v hlavě trochu usadila její podoba. Vpravo od černýho křesla, kde jsem sedával, stojí malá knihovna plná tlustejch svazků. Doktor sedí proti mně na totožnym křesle, naproti knihovně nepříjemně trčí rudej gauč. Ten, co na něj tečou Dalího hodiny. Barvou ani tvarem se sem nehodí, spíš by sem seděl nějakej proutěnej, ladil by líp i k nízkýmu stolku stojícímu mezi našima křeslama, co na něj doktor vždycky pokládá čaj. A taky je k němu špatná přístupová cesta, museli byste se protáhnout mezi křeslem pro pacienta a stolkem mezi křeslama, abyste se dostali ke gauči, kterej tu provokuje všim, čim je.

„Dáte si kávu? Nebo čaj?“ Terapie ještě nikdy nezačala jinejma slovama.

„Čaj, díky.“ Nikdy jsem neodpověděl nic jinýho.

„Na shledanou za týden. A držte se,“ je jedna varianta toho, co řiká doktor Bláha na konci terapie, když mi podává ruku na rozloučenou. „Na shledanou za týden, mějte se dobře,“ je druhá. „Na shledanou a příjemný víkend,“ je třetí varianta, i když ví, že sice nepracuju denně, ale zrovna o víkendu nemám volno prakticky nikdy, jak už to tak u zvukařů bejvá.

Dneska se rozloučil jinak. „Na shledanou a buďte opatrný.“ Trochu mě to vykolejilo.

„Radek“ se chtěl večer sejít ve Fatalu, klubu na trojce, konkrétně na Žižkově. Párkrát jsem tu zvučil a před lety jsme tu sem tam i hráli se Skyllou, to se podnik ještě jmenoval XT3. Kolem roku 2008, posledního roku existence crew, šlo o jedno z mála míst v Praze, kde jste nemuseli platit za pronájem, když jste tu chtěli udělat akci. Podobnym způsobem fungovala z těch lepších klubů snad už jen Sabotage na dvojce, v Legerově, ale tenhle legendární podnik už dávno zaniknul.

Odcházel jsem z ordinace, zavřel za sebou dveře místnosti, která působila, jako by ji tu někdo zapomněl omylem, jako by patřila k úplně jinýmu domu nebo k úplně jinýmu vesmíru. Chybí už jen divošský oštěpy ve stojanu na deštníky a deštnej prales pod okny namísto kolejí a po nich projíždějících tramvají. Najednou jsem zase stál ve vykachlíkovaný chodbě čpící nezaměnitelnym nemocničnim pachem a hlavou se mi honilo, co jsem měl na terapii říct a neřekl. Že tim setkánim, na který jsem se teď chystal vyrazit, jsem možná měl začít. Jenže už se stalo a tak je to vždycky.

Když odcházim z terapie, hlavou mi běží dialog s doktorem, jak měl proběhnout, ale je dost možný, že to, co mi odpovídal v hlavě, to by mi ve skutečnosti nikdy neodpověděl. Co by mi řekl, kdybych se zeptal, jestli považuje za moudrý, abych si s sebou do Fatalu vzal nůž? Stejně bych ho nepoužil, pomalu ani nevim jak, ale pro ten pocit… Jen škoda, že vlastně ani žádnej pořádnej nůž nemám, k čemu bych ho taky doteď měl mít?

Ještě na chodbě jsem si ale slíbil, že o tom průseru s Alicí, Juliinou sestrou, mu příště vykládat rozhodně musim. Jak tak nad tim dumám, řikám si, že ta epizoda přece jen mohla mít nějakej význam, i když mi zatim neni moc jasný jakej. Ale spolehnout se na intuici se mi už párkrát vyplatilo, v tom měl doktor Bláha recht.

Sbíhám po schodech a vypadnu na ulici, moje tramvaj zrovna přijíždí. Popoběhnu pár kroků a naskakuju do ní. Vylovim z kapsy telefon. Za tři minuty pět, schůzka s „Radkem“ je na šestou. Ještě mám čas dát si drink a zaujmout dobrou pozici, odkud uvidim ke dveřím a včas si všimnu toho, kdo se ke mně blíží…

LEGALIZE HEROIN

Řezník feat. James Cole — Žižkovský bary

Sraz jsme si dali nahoře v baru, ne teda přímo tam, kde se dělaj koncerty. Když vlezete do Fatalu, můžete pokračovat rovně, kolem záchodů ke schodišti do podzemí, nebo se místo toho dát vlevo — kde je horní bar. A tam stoly, ohraničený měkkejma lavicema, každej tak nabízí přiměřenej pocit soukromí a zároveň přehledu o dění okolo… Dost jsme se toho tady s Kapitánem a skutečnym Radkem nachlastali.

Když jsme ještě hráli, bydlel jsem mimo Prahu, ale Kapitán tu měl zázemí, konkrétně fotra. Po koncertech jsme přespávali tady, Starej Kapitán — jakože Kapitánův otec — většinou na noc někam vypadnul. Kapitán sám žil, stejně jako my, v Nymburce. Tomu jsme řikali Malej New York. Protože první dvě písmena jsou N a Y a stejně tak se zkracuje New York — NY.

„Jdu za děvkama,“ usmíval se vždycky Starej Kapitán, když nám nechával byt a sám na noc mizel, což nebylo pokaždý, ale většinou jo. Někdy tam ale zůstal a ještě s náma popíjel.

„Fotr je pohodář. Děvky má po celym městě. Umělec, no,“ krčil Kapitán rameny. „Díky nim má všude tolik dobrejch známostí.“

Takže tohle bysme měli. Jestli jsem řikal, že Radek moc nechlastal, tak ve Fatalu… teda vlastně v XT3, si to vynahrazoval. Když jsme tu hráli naposled, vyžahnul sám lahev sektu, vyhulil na to dva špeky a pak na pódiu ukazoval prdel, v půlce koncertu zahlásil do majku: „Sorry, musim chcát,“ na deset minut zmizel, a když se vrátil, v ruce držel vibrátor, kterej až do konce show nepustil z ruky a máchal jím na všechny strany. Až při poslední skladbě, teda při poslednim tracku, ho hodil mezi lidi, kohosi trefil do hlavy. Kde toho umělýho ptáka sebral, nemám tušení. Než jsme odjeli, naběhnul zpátky sem nahoru a osahával prsatou barmanku, co mu nejdřív dala pěstí, ale pak s náma Radek do bytu Starýho Kapitána spát nešel, někam se ztratil. Mysleli jsme, že je u barmanky, jenže ráno jsme ho našli spát u popelnic, před Starýho barákem, na nějaký vyhozený pohovce.

Procházel jsem teď mezi stolama a uvědomoval si, že se tu toho moc nezměnilo. Všude se táhnul odér hulení, na každym stole se válel spálenej popel z cigaret a jointů, z repráků nad barem ale nehrál rap, hráli The Offspring a dva roky starej singl Days Go By. Připadalo mi to dost symbolický. „Those days go by and we all start again,“ zpíval Dexter pankáč. Kéž by, jmenovče, ale zdá se, že neni tak snadný začít znova…

Ve Fatalu bylo docela živo. U stolů seděli spíš starý vychlastaný rockeři, mladý vychlastaný pankáči, podivný existence s účesama s patkou a holky se šílenejma barvama vlasů… rovnej kšilt jsem tu neviděl ani jeden. Procházel jsem mezi stolama a hledal, jestli najdu nějakej volnej, ideálně s výhledem ke dveřím. Líně se kolem mě protáhla barmanka.

Hezká holka v černym triku s nápisem Legalize heroin, pod kterym se jí rýsoval drobnej hrudník bez podprsenky. Změřila si mě dost divnym pohledem. V černý džínový bundě a zelenejch kalhotách jsem nezapadal. Já si ji měřil samozřejmě úplně jinym pohledem. Vždycky jsem byl na holky s dlouhejma tenkejma dredama, tahle je měla navíc obarvený narůžovo. Asi bych si na to zvyknul…

„Budete tu jen tak postávat?“ zeptala se, když se vracela zase zpátky. Tác s pivem, kterej předtim nesla ke stolu, se mezitim proměnil v tác prázdnejch půllitrů s kroužkama od pěny.

„Ne. Jasně že ne. Hledám volnýho fleka.“

Neznatelně kejvla hlavou ke stolu za svejma zádama a ukázala mi perfektní místo. Sice přes celej podnik ke dveřím, ale polstrovaná lavice u okna se zdála bejt v dokonalym úhlu, aby mi neuniknul jedinej příchozí. Možná jsem si toho místa nevšimnul hned sám, protože jsem měl až příliš práce se zkoumánim dlouhejch noh tý barmanky s jednim piercingem v nose a druhym ve spodnim rtu. A taky toho, že mi ta holka byla nějaká povědomá… Trochu mi připomínala Julii. To asi ty dredy.

Zaplul jsem teda ke stolu, kterej mi ukázala, sundal si bundu a objednal pivo. Dexter z repráků zatim zpívat přestal a místo toho se ozval rap. „Přepadá tě strach / Za dveřma je vrah / Utíkáš jako blázen, když překračuju práh.“

„Tohle už jsem dlouho neslyšel,“ usmál jsem se na barmanku.

„Jo, tenhle starej flák od Řezníka už dneska nikde moc neuslyšíš. Teď frčí spíš track Žižkovský bary. Ale Fatal v něm nezmiňuje, tak ho tu nepouštim,“ odpověděla o poznání příjemnějc a automaticky přešla na tykání.

Tak tohle se nezměnilo. Možná že tady to byl zvyk a barmanka tykala všem, ale mně to připadalo, jako bych se přenesl v čase zpátky, do doby, kdy si fanoušci rapu automaticky tykali, a bylo jedno, jestli jednomu bylo patnáct a druhýmu táhlo na třicet. I když hádám, že barmanka bude podobně stará jako já, maximálně o dva tři roky mladší, takže jí bude takovejch čtyřiadvacet, plus minus.

Než jsem stačil zareagovat, špejlovitý nohy pod růžovejma dredama sahajícíma až po zadek se zase vydaly k baru.

Upil jsem piva a kouknul na hodinky. Skoro tři čtvrtě na šest. „Radek“ by měl dorazit každou chvíli. Pod kůží mi přeběhnul mráz a do prstů se usadil ledovej chlad. Konečně mě dohnala ta nervozita, která se doteď objevovala pokaždý, když mi přišla esemeska a já tušil, že je od něj. I když mi psal z úplně jinýho čísla, než jaký používal zaživa.

Sem tady a čekám, poslal jsem v textovce. Nedoufal jsem, že dostanu nějakou odpověď, ale potřeboval jsem se nějak zabavit, než se ukáže. Začal jsem nervózně podupávat. Beer jsem do sebe hodil na dvě napití.

Když přišla barmanka podruhý, už zase se ozýval rap, tentokrát něco francouzskýho, co jsem neznal.

„Jo, ještě jedno, díky,“ kejvnul jsem. „Většina lidí tu moc nevypadá na fanz rapu,“ zkusil jsem navázat konverzaci, když mi ho přinesla. Potřeboval jsem se něčim rozptýlit. Potil jsem se a lehce třásl, musela si toho všimnout. Rozhlídla se kolem a přisedla ke stolu. Naklonila se ke mně.

„Vo co ti de?“ spustila přísnym šeptem.

„Cože? Jen… jen jsem myslel, že jsme na stejný vlně,“ vykoktal jsem překvapeně. Já tim myslel muziku.

„Tak hele, nevim, kdo tě za mnou poslal, ale já nic neprodávám.“ Chvíli trvalo, než mi to docvaklo.

„Jestli potřebuješ dávku, jdi někam jinam, já v tom už nejedu,“ pokračovala. Očima jsem sklouznul k nápisu na jejím triku. Legalize heroin. „A nečum mi na prsa,“ řekla najednou spíš otráveně. Zvedla se a zase zmizela.

Seděl jsem a srkal druhýho beera. Pak třetího. Celou dobu s pohledem nalepenym na dveře. Od půlky druhýho jsem fakt nutně potřeboval na hajzl, ale nechtěl jsem opouštět místo. Vsadim se, že ve chvíli, kdy se zvednu, přijde. Jestli teda přijde. Měl tu bejt před půlhodinou, na esemesku samozřejmě žádná odpověď.

Za celou dobu prošli dveřma čtyři lidi. Dva dovnitř — ženská kolem padesátky, v šatech jak do divadla, a za ní štramák v obleku. Rozhlídli se a zase se otočili, nejspíš si jen spletli dveře. A dva lidi zmizeli ven. Nejdřív šedovlasá mánička, starej androš v triku Plastic People of the Universe, pak nějakej mladej pankáč. Zkrátka nikdo, kdo by mě měl zajímat.

Ale fakt už jsem nutně potřeboval chcát. Dobře, dopiju a padám odsud, rozhodnul jsem se. Je jasný, že si ze mě jen někdo udělal srandu. Zvednul jsem se a padal na ten záchod.

Růžovohlavá stála za barem. Hned po naší drobný konverzaci přestala pouštět rap. Zrovna točila pivo, v jedný ruce sklenici, ve druhý pípu, bokama pohupovala do rytmu Personal Jesus, cover verze od Marilyn Manson. Mrknul jsem po ní, ale hlavu nezvedla. Určitě schválně.

Já jsem fakt kretén. Nikdy nesmim pít pivo, když na někoho číhám, sakra, nadával jsem si, rozkročenej nad mušlí.

Proletěl jsem zpátky ke svýmu stolu. Ani nebudu dopíjet. Oblíknu si bundu a padám, slíbil jsem si. Měl jsem vztek, že jsem tak naivní a skočim na každej blbej fór. Jenže to mi vydrželo akorát do chvíle, než jsem se vrátil ke stolu… Na lavici u něj se objevil balíček. V hnědym papíru, převázanym světle modrou vánoční stuhou. Pro Dextera, bylo na něm napsaný černou fixou. Ten, kdo ho tu nechal, mě nejspíš sledoval a čekal, až na chvíli odejdu.

Teď by se mi pomoc barmanky hodila. Viděla někoho u mýho stolu? Někoho, kdo se k němu hnal hned, jak jsem se zvednul? A je ten člověk ještě tady, nebo zmizel? Rozhlížel jsem se po hostech. Jsou tu všichni, kdo tu byli už předtim? A nekouká po mně někdo z nich s nějak podezřelym zájmem? Ne, každej si hledí svýho. A jestli někdo odešel, nevim. Počkal jsem, až barmanka vypakuje nějakýho špinavýho bezdomovce, co sem zabloudil somrovat drobný. I když mi přišlo, že by mezi místní androše docela zapadnul. Pak jsem se jí na to zkusil zeptat. Ale neřekla mi nic, poslala mě do prdele a vyhrožovala policajtama, tak jsem toho nechal. Je mi jasný proč. Byl jsem ještě rozklepanější a zmatenější a pokládal jsem dost paranoidní otázky…

Když mi barmanka nechtěla nic říct, napadlo mě, že bych se poptal hostů. Bude to divný, ale třeba někdo něco viděl. Jenže načasování bylo perfektní. Ne teda pro mě, ale pro toho, kdo všechno nastražil.

„Nazdar, Vláďo,“ ozvalo se za mnou najednou. Otočil jsem se. Od baru mi mával Jakub, taky zvukař. A dřív taky raper, tenkrát si řikal Porno. MC Porno, ale MC se u jeho jména nepoužívalo.

„Nazdar, Porno,“ odpověděl jsem zmateně, Jakub se akorát zasmál a zakroutil hlavou. S plnovousem a v jakoby dřevorubecký kostkovaný košili pod bundou, co si právě rozepínal, to už dávno nebyl týpek, kterýho jsem znal jako MCho.

Odemknul dveře ke schodišti do podzemního klubu a hosti se začali ve velkym zvedat a trousit dolů. A nastal chaos. Těžko bych teď proudící dav zastavoval a někoho se na něco ptal.

Sebral jsem svůj balík, zaplatil a vypadnul. To, co jsem pak v balíku našel, mě rozhodilo totálně. Celej další tejden jsem nedokázal pořádně myslet na nic jinýho. Párkrát jsem zkusil napsat nebo zavolat na „Radkovo“ číslo, ale jak jsem čekal — k ničemu to nebylo. Zdálo se, že jeho telefon je od toho večera vypnutej.

Když jsem o tejden pozdějc dorazil na terapii, slíbil jsem si, že pokud se doktor sám nezeptá, nebudu o večeru ve Fatalu mluvit. Ale o balíku a jeho obsahu mu prozatim neřeknu nic tak jako tak. Potřebuju si v hlavě ještě utřídit tolik věcí. Všechno, co se tenkrát dělo.

TERAPIE 4

50 Cent feat. Snoop Dogg, G-Unit — P.I.M.P. Remix

(s typicky přátelským úsměvem; jeho upřímnost nelze odhadnout) Dobrý den, vítejte.

Dobrej…

Dáte si kávu? Nebo čaj?

Čaj, díky.

Jako obvykle…

Samozřejmě.

Tady, prosím. Opatrně, je čerstvě uvařený. (přináší čaj v hnědé keramické konvičce s obrázkem čínského draka a dva šálky, pokládá je na nízký stolek stojící mezi křesly)

Jasně. Díky.

Takže… (usazuje se) Jak vám dopadla schůzka?

Minulej tejden? No… Radek se neobjevil.

Překvapilo vás to?

Ne, to je jasný. Radek už neni… Ale chtěl jsem vám vyprávět dál o Julii.

(zamyšleně, přitom se zhoupne v křesle) A o její sestře, pokud si pamatuji správně.

Jo. Čim… čim bych měl začít?

Jak chcete. Co se vám zdá zásadnější?

(Dexter se křivě pousměje a začíná vyprávět příběh, o kterém tuší, že ho doktor — nejspíš odkojený na čajovnách, domácích sušenkách a koncertech folkových kapel — ocení, protože je přesvědčený, že Bláha podobné věci těžko kdy zažil; punkovou minulost by Dexter Bláhovi nikdy nevěřil.)

MILUJ SVŮJ BAR

Supercrooo — Raz Dva 3 4 5

2005, NYmburk — Praha

Julii si na koncert přivedl Fyz. Nechodili spolu, ale on o to pochopitelně hrozně stál. Neměl šanci. Se svejma beztvarejma víc jak sto kilama živý váhy, mastnejma vlasama a beďarama od čela až po koule… ale přišla s nim. Tak to holky někdy mívaj. „On je pro mě něco jako brácha,“ řeknou vám. Ale brácha by tuhle sestřičku nejradši brousil jako diamant.

„Hele, můžu za váma po show přijít do backstage?“ zeptal se mě, když se mu konečně podařilo dovolat se mi.

„Peace, děvko, klidně přijď,“ zahuhlal jsem. Po tom děsnym koncertu v U-bahnu v Teplicích jsem se probudil až někdy před polednem. Vlastně mě vzbudil Fyzův telefonát, už několikátej, ale ty předchozí jsem prospal. Na ksichtě mi ležel sloupnutej plakát k Eminemovu filmu 8 Mile, co pořád padal, a na podlaze jsem měl nablito. Naštěstí daleko od všech stojanů s cédéčkama, jak pálenejma, tak originálama. „Jako vždycky, G, ne? Wassup?“ „Wassup“ byl další prakticky univerzální výraz. Znamenal spíš něco jako „co je v plánu“, ale ve významu „o co jde“, nebo prostě „co je“ mu každej rozuměl. Stejně tak každej chápal, že „peace“ používáme jako pozdrav.

„Chtěl bych zapůsobit na jednu biatch, co se mnou přijde. Víš jak, je na rap a já jí slíbil seznámení se super crew.“ Bitch nevyslovoval jako „bič“, ale jako „bi-jač“ s velkym důrazem na to „-jač“. Tuhle výslovnost budu psát jako biatch.

„Doufám, že to pobrala jako super crew, a ne jako Supercrooo.“

„To jsou hovna,“ odpověděl Fyz.

„Ty seš hovno.“ Já měl Supercrooo rád, ale ani zbytek mý crew to nechápal. Když mě cestou na koncert srali, rapoval jsem do našich instrumentálek jejich texty. „Vylezu na pódium, vemu ti mikrofon / Propíchnu tvý kozy a ven vyteče silikon“ a tak dál. No, to je jedno. Na ně to bylo až moc hudebně divný. Žádný samplování, místo toho hudba jak ze starejch videoher…

„Klidně si tu chick přitáhni do backstage, já to mám v piči.“

„Díky, homie.“ Zněl neklidně. Mně to přišlo k smíchu. Co by si takovej vošoust přitáhnul za roštěnku, řikal jsem si a čekal nějakou výstavní šeredu.

„Už jsi vzhůru?“ ozvalo se po zaklepání na dveře. Matka.

„Jo, už vstávám.“

Otevřela.

„Do pytle… Ty jsi fakt dobytek!“ spustila nepříjemnym ječákem při pohledu na poblitou podlahu. A to nemluvim o tom štiplavym pachu, ze kterýho máte pocit, že s váma bude až do konce dnů. „Tohle fakt uklízet nebudu! Jsi zase včera chlastal!“ Kocovina, její řev a k tomu ten smrad byla vražedná kombinace pro moji bolavou hlavu, vyschlý hrdlo a intenzivní přítomnost večerních povinností v klubu. Ale na druhou stranu, kalit jsem byl zvyklej, takže jsem tušil, že do večera se z toho nějak vyhrabu. Pár paralenů, pár litrů vody, trochu jídla, možná nějaká slabá tráva…

„Vždyť já to uklidim, ájt?“

Zabouchla. Hlasitě. Nic příjemnýho pro můj bolehlav.

Kolem třetí se mi podařilo dostat do sebe snídani… nebo oběd nebo co to bylo.

„Večer zase hrajete?“

„Jo.“

„Musim říct Jindrovi, aby na tebe dohlídnul, abys nepil. To je takovej zodpovědnej kluk.“

„Neni to Jindra, ale Kapitán,“ protestoval jsem. „A já nepiju. Měl jsem včera dva panáky. Výjimečně.“

„No… dobře. Stejně to Jindrovi — no, tak teda Kapitánovi — řeknu. Takovej rozumnej kluk a takhle tě nechá se zřídit. Je ti patnáct…“

„Skoro šestnáct,“ nenechal jsem ji domluvit.

„I kdyby ti bylo sedmnáct,“ zpřísnila tón, „neměl bys pít vůbec! Kdybys nejezdil se staršíma klukama, na ty tvoje koncerty bych tě nepustila!“

Rozumnej kluk mě vyzvednul o půl pátý.

„Ahoj, Radku, ahoj, Jindro,“ usmála se na ně máti, když vystoupili z auta.

„Dobrej,“ kejvnul Radek.

„Dobrý den, paní Kopáčová. Daří se?“ hrnul se k ní Kapitán vesele. Nevim, jak si toho matka mohla nevšimnout, ale sotva stál na nohách. Na dva metry od ní se ovšem zarazil a zastavil. Včas mu došlo, že z něj táhne jak z lihovaru.

„Prosim tě, Jindro, ty jsi takovej rozumnej kluk. A Vláďa je ještě mladej… Dohlídni mi na něj, ať na těch koncertech nepije.“

„Nebojte se, hrajeme zásadně za střízliva. Jinak by ty koncerty stály za… jinak by za to nestály,“ divoce máchal rukama. Ale jinak se držel docela dobře a tvářil se jako učitel církevní školy, co přebírá problémový dítě na výlet. Mámě možná nakonec stačilo, že byl nejstarší. Přitom jeden by čekal, že ji uklidní spíš Radek, ten měl auto a řidičák, byl čerstvě po maturitě a od září měl začít chodit na vysokou. Teda, na jeden semestr a pak hurá do práce v supermarketu, ale to ještě nikdo nevěděl… O pár let pozdějc se měl na vysokou vrátit a zase se nechat vyrazit, ale to neni důležitý. Každopádně Radka asi předcházela jeho pověst velkýho kaliče a trochu i nerváka, takže máti víc uklidňoval Kapitán. Hlavně že někdo, tak wassup.

„Teda, ty kundo, já ji mám jak z praku,“ vydechnul Kapitán, když sebou prásknul do sedačky spolujezdce a matka, můj dům i celej náš štrýt zmizely za náma.

„Homie, wassup?“ zeptal jsem se.

„Složil jsem novej beat, čekuj to,“ vysvětloval a cpal do autorádia cédéčko s tim novym instrumentálem, o kterym mluvil. Instro, nebo taky instrumentálka, byl — stejně jako slovo beat — výraz pro hudební podklad rapovejch tracků. Ale na rozdíl od slova beat neznamenalo slovo instro jenom samotný bicí. „Zkoušim nový techniky beatmakingu. Dneska mě napadlo, že bych něco složil po pár panákách.“

„To si děláš prdel,“ ozval se konečně Radek. Možná včera vyhulil až moc trávy, možná mu došlo, že Majkovy sestry by se za střízliva nedotknul ani klackem, a teď mu bylo blbě… Ať už byl důvod jakejkoli, rozhodně neměl dobrou náladu. Při řízení koukal před sebe a doteď mlčel.

„Večer hrajem a ty seš už teď nachcanej.“

„Dělal jsem to pro crew, ty vole! Tak čekuj ten beat!“ zasmál se. Ale i Radek musel uznat, že ta muzika zněla fakt dobře.

„Že bys nepoznal, odkud jsem vysamploval to piano?“ otočil se na mě.

„Ne.“

„Pár vteřin ze Chopinova Nocturna, opus devět, číslo dvě. Dobrý, ne? Je to zrychlený a dost jsem si pohrál se zvukem. A na tom tvrdý basy, ty jsou moje, a dunivej beat. Nepoznal bys to, co? Ani teď, když to víš, že ne?“ Tady bych měl poznamenat, že slovem beat jsme mysleli buď celou instrumentálku, nebo taky jen bicí v ní, což může působit zmateně. Jo, a beatmaking je dělání beatů, jasný? Kdo dělá instrumentálky, je beatmaker, nebo se taky řikalo producent.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malej NY.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.