Lenka Šíková

Jan-Marek Šík

Rituál

Brno 2019

© Lenka Šíková, Jan-Marek Šík, 2019

Cover and illustrations © Braňo Matis, 2019

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0032-1 (Formát PDF)

ISBN 978-80-275-0033-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-275-0034-5 (Formát MobiPocket)

Obsah

Prolog

I

Moreena

Přítelkyně

Škola

Proměna

Kabinet slečny Faerové

Šerm

Odnepaměti

Pod ruinami

II

Výjimečné schopnosti

Lektvar

Lawena

Stopy a znamení

Dům na skále

Babiččiny trable

Ples

Do Samoty

Vyprávění profesora Myšeka

Zlo

III

Turnaj

Amulet

Oslava

Do temnoty

Dívka v rokli

IV

Erivojovo tajemství

Nemoc

Konec

Rituál

Soudce

Epilog

Prolog

Konečky prstů pomalu přejížděl po hřbetech knih. Zvolna kráčel podél nekonečných polic napěchovaných svazky, stočenými pergameny a hromadami volně ležících listin. Celým prostorem, potemnělým a ztichlým, prostupoval pach zatuchlého papíru a kůže. Odkudsi k němu doléhal slabý tikot vody a připomínal mu bezvýznamnost času.

Světlo nepotřeboval. Věděl lépe než knihy samy, kde je jejich místo. A také to, že dnes nehledá knihu napsanou, ukončenou, završenou. Naopak — potřeboval list papíru, nepopsaný, připravený jen k tomu, aby mu vtiskl obsah a smysl a zařadil ho do své knihovny.

Potichu za sebou zavřel dveře. Stál v nevelké místnosti, odlišné od všech předchozích, kterými prošel. Nebyl zde žádný nábytek, jen hromady a hromady papírů, stohy, kupy a haldy, a všechny čisté, bez jediného písmene. Přesně věděl, co hledá. Vykročil, zastavil se až na druhém konci místnosti, pomalu natáhl ruku a zabořil ji hluboko do jedné z papírových hor. Po chvíli se mu na tváři objevil lehký úsměv.

Mám tě, pomyslel si Soudce a zavřel oči.

Vrátil se do pracovny. Položil papír na stůl, posadil se a přichystal vše potřebné k psaní. Po celou dobu od listu nedokázal odtrhnout oči. I když ani pracovna nebyla dobře osvětlená, přece jen bylo patrné, že papír není úplně prázdný. Zaujatě si ho prohlížel — jeho nerovný povrch, jakoby zhrublý při okrajích, po celém obvodu orámovaný tlustou černou linkou. Kdykoli Soudce spatřil podobný dokument, vzplál nezadržitelnou touhou okamžitě vzít do ruky pero a prostor, který se před ním otevíral, neprodleně zaplnit. Tentokrát ovšem jen nehybně seděl a zíral před sebe.

Nejprve napíše do levého horního okraje její jméno. Pak se opět na dlouhou chvíli zamyslí, ponoří se do ticha a soustředění. Možná odloží pero na hladkou desku stolu, sepne ruce a bude se zdát, že šeptá neslyšnou modlitbu. Možná vstane a začne se procházet po místnosti, rázně či zvolna, podle toho, jak neodbytné budou jeho myšlenky. Možná se uchýlí do samoty své ložnice, kam nemají přístup ani jeho služebníci, ulehne na postel a nechá si před očima rozehrát stínové divadlo snů. Možná se probudí za několik hodin, nebo za několik dní. Nikdo, ani on sám nedokáže říct, jak dlouho trvá popsat jeden prázdný list.

Cítí nepatrné, frenetické záškuby očních víček. Tuší, že už to každou chvíli přijde. Bere do ruky pero, přiblíží ho k papíru, ale najednou se zarazí. Jako by se mu zatmělo před očima; dlaněmi si přejede po obličeji, aby ze sebe tu nenadálou mdlobu setřásl. Asi si brzy bude muset odpočinout.

Uvědomí si, že v prstech stále svírá pero. Zahledí se na ně, jako by se snažil odvrátit nevyhnutelné. Pak napíše:

…narozena jako čarodějka a čarodějkou se také stane.

I

Moreena

Seděla v rohu místnosti a nervózně si okusovala spodní ret. Čekání bylo příšerné. Ještě horší bylo dívat se, jak ostatní jeden po druhém odcházejí. Pokaždé když se dveře otevřely a rituán si někoho vybral, pokoušela se za jeho zády zahlédnout, kam jdou, co tam na ně čeká. Viděla ale jen kamennou zeď podzemní chodby. Byla si jistá, že jsou hluboko pod zemí, cestou sem sestupovali po mnoha a mnoha schodech.

Nakonec odešel i Uillan a ona zůstala sama. Připadalo jí, že mu to trvá mnohem déle než ostatním. Nebo na ni možná zapomněli… Podívala se na své ruce složené v klíně a zjistila, že jemnou látku obřadního roucha úplně zmačkala. Pokusila se ji narovnat, ale zůstala ošklivě sežmoulaná. Do tváří se jí nahrnula krev. Určitě si toho všimnou. Pro jistotu si založila paže na prsou.

Pokoušela se jakkoli zklidnit, myslet na něco jiného. Vzpomněla si na bratra, představovala si, co asi právě dělá. Určitě doma nemá stání, myslí na ni a nemůže se dočkat, až ji bude moct navštívit. Nebo, pomyslela si trpce, je zase venku s tou z Lískového vrchu. Natáhla se po karafě s vodou. Byla prázdná.

Po nějaké době, snad po mnoha hodinách, konečně uslyšela z druhé strany kroky. Vyskočila z lavice jako na pružině. Dveře zavrzaly a před ní stanul tentýž rituán. Byl o dvě hlavy vyšší než ona, celý zahalený v šedočerném šatu, proti kterému svítila jeho nepřirozeně bílá kůže. Břichem jí projela křeč, ale nedala na sobě nic znát.

„Moreeno Ze samoty,“ pravil, „nastal čas tvé Proměny.“

Šla za ním. Za dveřmi byla jen další chodba. Vydali se znovu dolů, pak kousek rovně a nahoru. Cestou minuli dvoje dveře, oboje vypadaly, jako by byly zavřené už stovky let. Moreenu napadlo, že už museli dojít daleko za město. Chodba byla nepříjemně úzká a strop chvílemi tak nízko, že se rituán musel sehnout, aby prošel. Zdi byly z velkých kamenů, místy jen z hrubě opracované skály, jako kdyby procházeli dlouhou upravenou jeskyní.

Pak se prostor náhle rozšířil. Prošli velkými zdobně vyřezávanými dveřmi do další místnosti, po obvodu osvětlené mnoha svícemi. Působila daleko útulněji než místo, kde s ostatními museli čekat.

Zpoza závěsu po levé straně se vynořila rituánka a široce se na Moreenu usmála.

„Vítej,“ řekla sladkým, melodickým hlasem. „Dnes je tvůj velký den. Já tě v něm budu provázet. Ničeho se neboj, všechno dobře dopadne.“

Pohladila dívku po vlasech a upravila jí šaty. Moreena s úžasem a úlevou zjistila, že po zmačkání nezůstalo ani stopy. Pak ji žena vzala za ruku a vedla dál. Cestou jí dávala rady a pokyny, co má dělat, ale vyznělo to spíš tak, že Moreena vlastně nebude dělat vůbec nic.

Společně vstoupily do velké jeskynní síně. Strop se zvedal vysoko jako v katedrále a na několika místech jej podpíraly kamenné sloupy. Otvorem někde nahoře sem přicházelo světlo a v úzkém kuželu dopadalo do jakéhosi jezírka. Moreena užasle vydechla. Nevypadalo to jako voda. Bylo to tekuté světlo, které šířilo záři po celé síni a vytvářelo na stěnách zvlněné obrazce.

Rituánka ji vedla k jezírku. Kolem dokola stáli další rituáni a jeden z nich vykročil vpřed.

„Řekni mi své jméno.“

„Moreena Ze samoty,“ odpověděla třesoucím se hlasem. Ucítila, jak jí rituánka jemně stiskla ruku.

„Vstup do vody, Moreeno, a budeš proměněna.“

Nechala se vést do světla. Žena jí zula boty a rozpustila vlasy. Voda v jezírku byla ledová. Rituánka ji ale táhla dál, nemohla se zastavit. Jak se nořila hlouběji a postupovala ke středu, připadalo jí, že se celé jezírko ohřívá. Rituán už do něj vstoupil také a blížil se k nim. Postavili Moreenu přímo pod kužel světla a každý ji uchopil z jedné strany.

Voda byla horká.

Pomalu ji položili na záda. Světlo na ni dopadalo, procházelo jí tělem, naplňovalo ji a pohlcovalo.

„Zavři oči.“

Ucítila něčí ruku na čele, oporu pod hlavou a zády, dotyk zmáčené látky, vodu, horkou vodu, vroucí vodu. Slyšela, jak kolem ní divoce klokotá, světlo ji pálilo do zavřených očí a voda svrběla a štípala na kůži.

Chtěla vykřiknout. Cítila pnutí, bolest, tlak, jako kdyby se ji nějaký netvor snažil otevřít zevnitř. Slyšela se, jak křičí, zmítala se, něčí ruce ji pevně držely. V panice otevřela oči a zjistila, že všechno kolem včetně ní je nehybné.

Pak ji ponořili do vody celou a všechno přestalo existovat, bylo jen světlo.

Bylo strašlivě těžké se udržet na nohou, i když ji z obou stran podpírali. Celá se třásla a nevěděla, jestli je to zimou, nebo slabostí. Tělo ji neposlouchalo, bylo neohrabané, jiné, podivně cizí. Někam ji odvedli a posadili. Pak ji kdosi osušil a znovu oblékl. A pak už nic.

Když přišla k sobě, znovu uviděla usměvavý obličej rituánky. Moreeně chvilku trvalo, než ženu poznala.

„Jak se cítíš?“

Nevěděla, co odpovědět.

Ležela na jakémsi otomanu v maličkém pokoji. Kromě lůžka se sem vešla jen nevelká skříňka. Neviděla žádné okno, zřejmě se stále nacházeli pod zemí. Rituánka jí měřila teplotu a puls, poznala to, sama se tomu ještě nedávno učila.

Prošla jsem Proměnou, pomyslela si a zachvěla se vzrušením. Podívala se na svoje ruce. Byly stejné a zároveň jiné. Prohrábla si vlasy, přejela dlaněmi po obličeji, po těle — a narazila na něco, co tam předtím nebylo.

„Brzo si zvykneš,“ řekla jí rituánka povzbudivě. „Teď zkus vstát.“

S její pomocí se zvedla. Bylo tak nějak těžší udržet rovnováhu.

„Máte zrcadlo?“ zeptala se nesměle. Rituánka se usmála a zavrtěla hlavou.

„Na to budeš mít celý zbytek života. Teď je čas setkat se s Ním.“

Znovu ji někam vedla, tentokrát vzhůru. Bylo to příjemné, připadalo jí, že se vrací do skutečného světa. Zároveň v ní ale rostly obavy, protože to celé ještě zdaleka neskončilo.

Na konci cesty ji rituánka uvedla do zvláštní tmavé místnosti. Moreeně se zdálo, že tam není vůbec nic, jen holé zdi. Otočila se, ale žena zmizela.

„Buď zdráva, Moreeno,“ uslyšela za sebou hluboký hlas. Hrdlo se jí stáhlo, ani nedokázala pořádně odpovědět. Objevil se odnikud, přísahala by, že tam předtím nebyl. Plaše vzhlédla. Chtěla si ho důkladně prohlédnout, okamžitě ji ale upoutaly jeho oči a neodvážila se uhnout pohledem. Všimla si jen, že vypadá o dost mladší, než si ho představovala. Otočil se k ní zády a vzápětí jí podal sklenici, v níž jemně pableskovala jakási tekutina. Moreena si byla docela jistá, že ji neměl odkud vzít. A nebyla to obyčejná magie. Bylo to něco víc.

„Napij se,“ přikázal.

Chutnalo to skoro jako voda. Zdi kolem ní náhle začaly blednout a měnit tvar. Moreena zůstala zkoprněle stát, měla chuť se toho muže chytit, protože on jediný se ani nepohnul. Vyplašeně se rozhlížela.

Během chvilky se ocitla na úplně jiném místě. Vypadalo to jako nějaký kabinet nebo knihovna — tři stěny byly celé lemovány policemi s knihami a čtvrtá, naproti ní, se otevírala do velkého okna. Ve středu místnosti stála kamenná nádržka s vodou a u nádržky on. Zdálo se jí, že se usmívá.

Zatímco se zvědavě rozhlížela, vzal z police částečně popsaný papír. Moreena měla pocit, že na něm nahoře zahlédla své jméno, ale možná se jí to jen zdálo.

„Posaď se,“ vybídl ji a ona zjistila, že má za sebou židli. Poslechla a sledovala, jak si sedá naproti ní. Chvilku se na ni jen díval. Najednou nevěděla kam s očima. Složila bezradně ruce do klína a poslouchala, jak něco uvnitř ní křičí.

„Dlouho jsem na tebe čekal,“ uslyšela ho říkat. „Znal jsem tě. Ale vidět tě na vlastní oči je něco docela jiného.“ Usmál se, ale jeho oči zůstaly vážné. „Víš, proč jsi tady.“

Přikývla.

„Pomůžete mi stát se tím, co je mi souzeno.“

Teď se usmál doopravdy.

„Sám bych to lépe neřekl,“ poznamenal. Pak si poposedl blíž. Natáhl ruce a jemně jí přitiskl prsty ke spánkům. „Teď se zkus uvolnit. Není se čeho bát, všechno dobře dopadne.“ Cítila, jak se z ní neklid vytrácí. Zavřela oči. Pak uslyšela jeho hlas znovu, přímo ve své hlavě.

„Ukaž mi, kdo jsi.“

Před očima jí prolétaly obrazy. Její vlastní vzpomínky, myšlenky, přání, obavy. Všechno se vracelo, i to, co už dávno zapomněla. Viděla samu sebe první den ve škole. Bratra. Smrt rodičů. Jejich dům v Údolí samoty. Přátele. Bratra. Touhu ho ochránit. Dlouhé hodiny ve škole. Čekání na Proměnu. Bylo to, jako kdyby celý život prožívala nanovo.

Obrazy se vracely, ale něco v nich bylo jinak. Měnily se jí přímo před očima, už nevypadaly jako ty vzpomínky, které ještě před chvílí ukrývala v hlavě. Pak se však objevily znovu a byly zase takové, jak si je pamatovala.

Ztrácela se v tom. Hlava ji brněla, mysl temněla, mátla se. Křečovitě sevřela okraj židle, aby si připomněla, co je skutečnost, ale nepomohlo to. Na spáncích ucítila silný tlak. Obrazy se vracely znovu a znovu, i ty nejbolestnější, i ty, na něž si přála zapomenout. Bylo v nich něco jiného, něco nestvůrného, jako by ožívaly. Tlak se proměnil v ostrou bolest. Nedalo se to vydržet. Možná že vykřikla, nebyla si jistá.

Otevřela oči.

Všechno zmizelo. Soudce se na ni díval, vážně, klidně. Jeho obličej neprozrazoval vůbec nic. Moreena se ale nemohla zbavit pocitu, že je něco hrozně špatně.

Přítelkyně

Hnala se ozlomkrk liduprázdnými ulicemi, přeskakovala kaluže po nečekané noční bouři, vyhýbala se hromadám zboží, které již stačili kramáři vyskládat před obchody, kličkovala mezi harampádím v křivolakých vedlejších uličkách, div že si nepotrhala sváteční šaty a nepoztrácela všechno luční kvítí pečlivě vpletené do dlouhých zlatých vlasů — až nakonec celá uřícená stanula na severním okraji Vítězného náměstí.

Tam už to vypadalo, jak předpokládala: prostor byl zaplněný lidmi a na první pohled se zdálo, že je tu snad celé království. Masa těl vytvářela kruh kolem středu náměstí, kde byl zřejmě jakýsi vyvýšený bod. Snad pódium nebo tak něco, hádala. Přes toho chlápka, co ho měla před sebou a který by se postavou hodil nejlépe na strážce nebo řezníka, neviděla vůbec nic, ani když si stoupla na špičky. Dav bzučel jako podrážděný roj včel. Lidé už tu čekali dlouho a začínali být netrpěliví.

Bezradně se rozhlédla. Nalevo od ní postávala skupinka dam s vysokými kuželovitými klobouky (hlavně že jdou s módou, a ani je nenapadne, že přes ně není vidět! pomyslela si popuzeně), napravo pak několik mladíků v černých svátečních uniformách. Přes ty by sice vidět bylo, přiblížit se k nim ale neodvažovala, věděla, jak dokážou být nedůtkliví.

„Edro!“

Když uslyšela své jméno, zarazila se. Zadívala se opět doprava, nikdo z vojáků jí ale nevěnoval pozornost, hleděli dál do středu náměstí a tvářili se znuděně.

„Edro, no tak, Edro, tady! Tady jsme!“ ozval se znovu ten hlas, tentokrát jen kousek od ní. A pak se najednou hráz těl začala pomalu a neochotně rozevírat a ona uviděla, že si k ní někdo klestí cestu.

„S dovolením, promiňte, poněkud spěcháme, omlouvám se, ale je to velice naléhavá záležitost, snad chápete…“

Musela se sama pro sebe usmát. Ty hlasy už neslyšela pěkně dlouho, naprosto jistě ale poznala, komu patří. Zůstala stát na místě, bylo jasné, že vědí, kde je. A skutečně — nakonec se pohnul i onen statný muž, který jí bránil ve výhledu, a místo něj se před ní objevily dvě postavy. Edře se po tváři rozlil široký úsměv a oči se jí rozzářily.

„Mal! Geri!“

Nemohla potlačit nadšení z toho, že je vidí. Vrhla se na ně a obě dívky naráz objala. Takřka zároveň ucítila na zádech jejich paže. Zaplavil ji sladce hřejivý pocit — všechno zase bude jako dřív.

„Tak už dost, nebo tu vypustím duši!“ uslyšela po chvíli jednu z nich. Edra se zvonivě zasmála a propustila je z objetí.

A tak tam stály a dívaly se na sebe, Edra, Malena a Ingerda. Připadalo jim, že se neviděly celou věčnost a možná ještě o chvíli déle — taky to už byly dva měsíce, co se rozešly před budovou kiarmorské školy a popřály si krásné prázdniny. Stalo se toho tolik, o čem by jim chtěla povyprávět; místo toho na ně ale jenom koukala, trochu zaražená, trochu v rozpacích.

Sama si toho, jak pomalu, ale nesmlouvavě plyne čas, všimla jen skrze to, že když si nedala pozor, začala si zase sedat na konečky vlasů. Vzala harfu, posadila se pod strom na zahradě, a jen co se sklonila ke strunám, ucítila známou bolest na temeni. Matka si vždycky přejela hřbetem ruky po čele, narovnala šátek a zeptala se, jestli to s těmi vlasy nepřehání, když jí stejně možná nevydrží, a Edra nechápala, co tím chce říct.

„Tak co, jak bylo?“

Edra si hned všimla, že Malena během prázdnin zkrásněla. Černé vlasy, dřív věčně stažené v hrubém copu, měla nádherně lesklé a pečlivě vyčesané do drdolu, ze kterého volně splýval jediný dlouhý pramen. Výrazné čokoládové oči si ještě podtrhla fialovými stíny. Vypadala tak nejmíň o rok starší. Živůtek šatů jí přiléhal těsně k tělu. Edra bezděky sklouzla pohledem na svůj vlastní a raději se rychle obrátila k Ingerdě. Ta se nezměnila ani v nejmenším — stále stejný pihami posetý obličej ukrývající se v záplavě kudrnatých vlasů barvy mědi, v němž se trochu ztrácely žlutozelené oči pod těžkými, jakoby ospalými víčky. Dívala se na Edru mírným, klidným pohledem, ústa trochu pootevřená.

„Ale jo, šlo to,“ vysoukala ze sebe Edra. Pak se zarazila, jako by se jí další slova vzpříčila v hrdle. Najednou přemýšlela, co z oněch dvou měsíců jejího života vlastně stojí za vyprávění. Že krmila králíky, pracovala na zahradě, běhala po lese, sbírala bylinky, hrála na harfu, psala básně? Co by tak její kamarádky mohlo zajímat? No básně asi ne… Nakonec se jen rozpačitě, omluvně usmála. „Je toho tolik… Ale co vy, jak jste se měly vy?“

„Ale, prostě dva měsíce doma,“ odpověděla Ingerda. Hlas měla trochu hlubší, než by si člověk k její spíš drobnější postavě představil. „Rodiče chtěli, abych s nimi jela na tři týdny k jedněm známým na jejich venkovské sídlo, já ale s díky odmítla a raději zůstala doma a četla si.“

„Aha, to zní bezvadně,“ usmála se Edra, která si dokázala živě představit, že stráví půlku prázdnin s knihami. Na druhou stranu by vytržení z každodenního života výletem k nějakým přátelům nebo příbuzným přijala s povděkem. „A co jsi dělala jinak?“

Ingerda se na chvíli zarazila, než odpověděla:

„Co by? Četla jsem si.“

Všechny tři se rozesmály a pak se Edra a Ingerda současně podívaly na Malenu. Ta se stále ještě usmívala, nevypadala ale, že by se jí chtělo vyprávět.

„A co u vás, Mal? Co sestra a máma a ten její…“ začala Edra, otázku ale nedokončila, jelikož davem proletělo znepokojené zahučení.

„Radši půjdem sledovat rozsudek,“ řekla Malena, která ve vzrůstajícím hluku zřejmě přeslechla Edřinu otázku. Pohodila havraní hlavou směrem, odkud před chvílí s Ingerdou přišly. Představa kyselých obličejů těch, kteří je pouštěli v opačném směru, Edru popravdě moc nelákala.

Náměstím se prohnala vlna vzrušených hlasů. Bylo jasné, že to, na co všichni čekají, už brzy přijde.

Malena na reakci dívek nečekala. Zřejmě si uvědomila, že jim nezbývá moc času. Spěšně vykročila zpátky do davu a za několik okamžiků jim zmizela z očí. Ingerda se tázavě podívala na Edru, jako by sdílela její nechuť mačkat se s cizími lidmi ve středu náměstí. Pak ale obě současně pokrčily rameny, usmály se a s omluvami si začaly razit cestu k pódiu.

Jako vždy v den rozsudku bylo hlavní náměstí Kiarmoru zaplněno do posledního místečka. Někteří lidé se oblékli do veselých barev, ženy si ozdobily vlasy květinami a muži zůstali prostovlasí. Jiní naopak přišli oděni do smutných, tmavých šatů s hlavami zahalenými v černých šátcích či závojích. Sem tam však byli vidět i tací, kteří zvyk nedodrželi a měli na sobě stejné oblečení jako každý jiný den. Dívky se proplétaly davem a Edru jako vždy při pohledu na postavy oděné do smutku a muže se zahalenými tvářemi naplňoval neurčitý pocit tísně a obavy. Kdykoliv byť jen tušila jejich pohled, rychle zaryla zrak do země. Dlouho se neodvažovala zeptat na podstatu tohoto obyčeje, až se o něm jednou zmínila její babička Lawena. Ta slova si pořád pamatovala, i když jí k tomu, aby celou věc pochopila, moc nepomohla:

„Když se z dítěte stává dospělý člověk, není a nemůže to být provázeno pouze radostí či pouze zármutkem. Život musíme oslavovat obojím.“

Líbilo se jí, když matka jednou za rok svlékla všední šaty, vytáhla z truhly bílou lněnou sukni a halenu se širokými rukávy, přepásala se páskem z červené kůže a kolem krku si zavěsila stříbrný řetízek, tenký jako vlákno pavučiny, na kterém se houpal přívěšek ve tvaru ímaire, květu léčitelky. Hledívala na ni v němém úžasu, byla tak strašně krásná. Věnce vždy pletly spolu z kvítí, které rostlo na louce za domem.

Dnes ráno zaťukala Edra na dveře jejího pokoje, ale matka vůbec nereagovala. Nejprve si Edra myslela, že jen tvrdě spí, tak to zkusila znovu. Nakonec vzala za kliku a opatrně ji stiskla. Když uviděla matku, jak leží na zádech v posteli a tupě zírá do stropu, tělem jí projel záchvěv paniky. Ztuhla a zírala na matčin pobledlý obličej a zlatavé vlasy rozprostřené na polštáři. Hlavou jí proletěla jakási mlhavá vzpomínka. Rozběhla se k lůžku. Matka trochu pootočila hlavu a zadívala se na ni. Edra cítila, jak jí do očí stoupají slzy.

„Mami, mami, co je ti?“

Matka se pousmála a nepatrně zavrtěla hlavou.

„Nic mi není,“ zašeptala. „Jsem jen nějaká slabá… Dnes asi nikam nepůjdu, nemám na to sílu.“

Edra matce uvařila silný odvar ze směsi bylin, které spolu natrhaly během léta. Tác s konvicí a hrnkem jí na noční stolek odkládala s těžkým srdcem.

„Jsi si jistá, že to zvládneš?“ zeptala se ještě mezi dveřmi.

„To víš, že ano,“ hlesla unaveně matka. „Tak už běž, ať to stihneš, a pozdravuj holky.“

Edra se pomalu loudala směrem k městu a hlava jí těžkla pod stovkami myšlenek a otázek. Co se to s matkou děje, že se snad poprvé, kam jen její paměť sahá, nezúčastní vyhlášení rozsudku? Pomůže jí lektvar, který připravila? A neměla raději zůstat doma a starat se o ni?

Teď, když se spolu s Ingerdou snažila protlačit co nejblíže středu náměstí, už na matku nemyslela. Byla si jistá, že si poradí, je přece léčitelka známá v širokém okolí Lískového vrchu. Uviděla Malenu — stála nedaleko od nich, přímo naproti vyvýšenému stupínku uprostřed pódia. Prodraly se až k ní a všechny tři pak se zatajeným dechem čekaly, co se bude dít.

Zanedlouho se dav na druhé straně náměstí začal rozestupovat. Od radnice se k nim blížil průvod čítající asi dvacet lidí, většinou mužů oblečených do slavnostních vojenských stejnokrojů. Kráčeli ve dvojstupu, pomalu a důstojně, někteří kynuli přihlížejícím na pozdrav. V jejich čele šla postava zahalená do tmavě fialového pláště. Edra si stoupla na špičky, jak se snažila zahlédnout její obličej. Nadarmo — hlavu jí zakrývala široká kápě.

„Kdo to je?“ ptala se Malena.

Uvědomila si, že její kamarádky jsou dnes na vyhlášení rozsudku poprvé. Chtěla zareagovat, Ingerda ji však předešla.

„No přece vyslanec Soudce,“ odpověděla, a když zachytila Malenin rychlý pohled, dodala trochu rozpačitě: „Pamatujete přece, jak nám o něm vyprávěla slečna Faerová? No to je ten, kdo přednese rozsudek, který sepsal Soudce. Přijel sem z hlavního města. Soudce sám necestuje, je na to už starý. Má několik vyslanců, kteří místo něho každý rok objíždějí zemi a vyhlašují, jak rozhodl… A existuje zákon, který určuje, kdy se má rozsudek vyhlašovat v jakém koutě království…“

„Jasně, Geri, pamatujem si to,“ přerušila ji Malena, která pochopila, že její kamarádka by o tomto tématu dokázala povídat ještě hodně dlouho. Edra chtěla namítnout něco ve smyslu, že ji Ingerdino vysvětlování zajímá, všimla si ale, že postava v kápi právě vystoupila na pódium a zamířila k vyvýšenému stupínku. Polkla proto své námitky a nedočkavě vyhlížela, co bude dál.

Sledovaly, jak vyslanec zaujímá místo na nejvyšším bodě ve středu náměstí a jak nechává kápi spadnout na ramena. Pod ní se objevila hříva tmavohnědých vlasů a nevšedně tmavý obličej, na kterém byly i z dálky patrné dlouhé fialové čáry táhnoucí se přes celé čelo, oči, tváře a bradu až do výstřihu, kde se ztrácely pod černými přiléhavými šaty. Byla to žena, jiné rasy, než Edra kdy viděla, a připadala jí i na dálku velice krásná. Vyslankyně chvíli mlčky přejížděla pohledem po shromáždění.

„Zdravím vás jménem Soudce,“ promluvila nakonec. Její hlas bylo dobře slyšet ve všech koutech náměstí, Edře připadalo, že žena stojí hned vedle ní a mluví přímo na ni. Ingerda zamumlala něco o amplionovém kouzle, Malena ale sykla, ať je potichu. Edra se opět zahleděla na ženu.

„Je mi ctí, že vám dnes jakožto Jeho zástupkyně a tlumočnice Jeho slova předám rozsudek. Slovo Soudce je posvátné a jeho rozhodnutí převyšuje pozemský zákon. Zároveň s sebou přivádím vaše blízké, kteří obstáli v Rituálu. Jsou novou krví našeho společenství a již se začali naplno oddávat životu, pro který byli vyvoleni. Neboť život zvítězil a ten teď oslavujme!“

Davem zaburácel potlesk. Na té ženě bylo cosi magického, něco, co je nutilo hltat každé její slovo. Po chvíli vyslankyně jásot utnula jediným pohybem ruky. Na náměstí se rozhostilo ticho. Rozvinula dlouhý svitek a pokračovala majestátným hlasem:

„Naslouchejte rozsudku Soudce, který zná všechna tajemství člověka a rozhoduje o jeho osudu. Oznamuje, že Kandra, dcera Aellany a Naeda, stala se vychovatelkou. Uillan, syn Sereny a Ibaina, stal se učitelem šermu. Cbaer, syn Oy a Breeda, stal se kovářem. Aeia, dcera Nawaelly a Olfa, stala se…“

Edra fascinovaně poslouchala seznam jmen, z nichž většinu znala, i když třeba jen z doslechu. Byli to studenti nejvyššího ročníku škol v Kiarmoru, tedy o rok starší než ony. Například toho Uillana si pamatovala moc dobře, protože chodil na stejné hodiny šermu jako Keiran, její nejlepší kamarád. Edře vždycky připadalo zvláštní, že přestože byl Keiran stejně starý jako ona (vlastně se shodou okolností narodili ve stejný den), chodil na šerm s kluky o rok staršími. Je sice pravda, že mezi svými spolužáky byl v šermu zdaleka nejlepší, ale taky nikdy neslyšela o nikom jiném, komu by to dovolili.

Pak jí najednou něco došlo.

„Geri,“ zašeptala. „Mluvila už o Moreeně?“

Ingerda vypadala, jako by ji kamarádka probudila ze spaní. Podívala se na ni a zmateně zamrkala.

„No,“ protáhla, „vlastně nevím, teď jsem se trochu zamyslela… Myslím, že ještě ne.“

Edra přikývla a opět se zaposlouchala do ženina hlasu.

„…Baar, syn Ngany a Raana, stal se úředníkem…

…Andaerra, dcera Aer a Anda, stala se ošetřovatelkou…

…Vaelana, dcera Mialy, stala se hudebnicí…

…Ruiz, dcera Danly a Eida, stala se pomocnicí v obchodě…

…Anden, syn Raely a Naud, stal se cvičitelem koní.“

Žena domluvila a celé náměstí na okamžik zmlklo, jen její hlas dozníval v uších shromážděných. Edra se nemohla ubránit pocitu, že jí něco uniká.

„Tak mluvila o Moreeně?“ zeptala se opět polohlasem Ingerdy.

„No nevím,“ odpověděla Ingerda trochu podrážděně, jelikož jí očividně nebylo milé, že na něco nezná odpověď. „Na začátku jsem poslouchala, pak jsi na mě ale začala mluvit a trochu jsem se v tom ztratila.“

„Mal?“ otočila se Edra na druhou stranu. „Neslyšela jsi náhodou, co říkala o Moreeně?“

Malena se na ni dlouze zadívala, jako by se snažila za její otázkou odhalit ještě nějaký další, skrytý smysl.

„Ne,“ odpověděla nakonec, „o té nemluvila.“

„Ale měla přece teď projít Rituálem, ne?“ nenechala se odbýt Edra.

„No, to je možné,“ odtušila Malena. „Ale asi jí do toho něco vlezlo.“

„Do Rituálu ti nemůže jen tak něco vlézt,“ vmísila se do hovoru razantně Ingerda. „Není to, jako že jdeš někam ven nebo že se ti někdy třeba trochu nechce dělat úkoly. Rituál podstoupit musíš, ať chceš nebo ne.“

„No tak ho třeba podstoupí později, ne?“ ozvala se Edra. „Nikde přece není napsané, kdy přesně to má být.“

„Ale ano,“ odpověděla Ingerda. „Musí to být v měsíci, kdy ti je šestnáct.“

„Máš to docela nastudovaný,“ rýpla si Malena a ušklíbla se, „já měla za to, že se o tom budeme ve škole bavit až letos.“

„Být připravená se vždy vyplácí,“ opáčila Ingerda.

Edra se zčistajasna rozesmála. Obě dívky na ni překvapeně pohlédly.

„To vaše špičkování mi dost chybělo, věřily byste tomu?“

A pak se rozesmála Ingerda a nakonec i Malena a byl to osvobozující pocit. Připadalo jim, že je všechno jako dřív, jako by je tento školní rok nečekala největší změna jejich dosavadního života.

Škola

Následujícího dne se probudila mnohem dříve než obvykle. Matce bylo večer lépe, takže se Edra nemusela starat o celou domácnost a mohla si jít lehnout už před desátou, aby si náležitě odpočinula před prvním dnem nového školního roku. Teď ale ležela na posteli a ne a ne se donutit vstát. Upřeně sledovala trámy vedoucí napříč stropem a najednou jí připadalo hrozně důležité zjistit, kolik má který suků.

Jak to říkala Ingerda, když se včera odpoledne loučily? To o největší změně jejich dosavadního života? Edru nikdy nenapadlo přikládat Rituálu nějakou zvláštní váhu. Matka o něm občas mluvila — ale jen mlhavě a v náznacích. Někdy se na okamžik zarazila, ustaraně zavrtěla hlavou a sama pro sebe si mumlala: Co té holce jednou řekne Soudce? Co v ní asi uvidí? Co se v ní probudí? Edra o jejích tichých nářcích ale příliš nepřemýšlela, protože se jí vlastně netýkaly. Rituál bylo něco, co jednoduše existovalo a čím si nevyhnutelně musel projít každý, proto nemělo smysl nad ním bádat či se ho dokonce obávat. Tak nějak si to alespoň představovala.

Vstala. Nemělo cenu dál ležet a vymýšlet kdovíjaké bláznivé výmluvy, proč by zrovna dnes měla zůstat doma. Musela se vypravit vstříc světu. A škole.

Snídaně už stála na stole. Matku neviděla, asi si odskočila do chléva. Edra se posadila, upila čerstvého mléka a zakousla se do krajíce bohatě namazaného marmeládou z dračích bobulí a morušek. Ucítila vlnu energie.

A pak jí najednou nezbývalo než popadnout batoh a vyrazit úprkem ze dveří a k brance, rozrazit ji a hnát se ze všech sil k lesu a směrem k městu. Kdyby ji tehdy někdo z okolí Lískového vrchu spatřil, bylo by mu hned jasné, že Edra Lískavá jde zase pozdě do školy.

Naštěstí nedorazila před školní budovu poslední. Vlastně ještě ani neotevřeli hlavní bránu, takže se to na prostranství před ní a v přilehlém parku hemžilo povědomými tvářemi chlapců a dívek. Pohledem hledala Ingerdu a Malenu. Uviděla je postávat spolu s dalšími spolužáky v hloučku poblíž mohutného sloupu u brány. Když došla až k nim, končil zrovna jeden kluk zřejmě velice veselou historku z prázdnin:

„A pak vylétl do vzduchu, rovnou nahoru k nebi, ale dolů nespadl, už jsme ho víckrát neviděli!“

Skupinka propukla v smích, včetně samotného vypravěče. Snad jen Ingerdin výraz se příliš nezměnil, vypadala, že spíš přemýšlí, jestli je závěr příběhu věrohodný z fyzikálního hlediska. První si Edry všimla Malena.

„No, ahoj, zrovna tě tu potřebujem!“

Odstoupila kousek stranou, aby se Edra mohla postavit vedle ní. Ještě než stihla pozdravit ostatní — kromě Maleny a Ingerdy stáli v hloučku ještě jedna holka a kluk z jejich třídy a nějaký kluk, kterého neznala —, otočila se na ni Malena s otázkou:

„Co si dáš na ránu, když tě požahá ostrolist?“

Edra rozpačitě zamrkala; takovýto prudký výpad bez úvodu nečekala. Chvíli na Malenu váhavě hleděla.

„Záleží na tom,“ řekla rozvážně, „jestli ses popálila o listy nasbírané ve dne, nebo v noci.“

„A to poznám jak?“

„Listy ostrolistu jsou ve dne světle zelené a v noci tmavnou,“ odpověděla opatrně Edra. Pak se ale usmála a odlehčeným tónem dodala: „Ale proč se mě na to ptáš, test snad na první hodině psát nebudeme…“

„To ne, jen jsem říkala tady Searanně, že dávat si na popáleninu od ostrolistu zábal z kravskýho mléka smíchanýho s výtažkem z mořskýho mechu je blbost,“ doplnila razantně Malena. Slovo blbost vypíchla s takovým důrazem a doprovodila ho tak prudkým poškubnutím hlavy, že se jí rozcinkaly náušnice v obou uších. Searannin obličej začal rychle nabírat barvu vlčího máku. „Tak nás zajímalo,“ pokračovala Malena, „co si o tom myslíš ty. Jsi přece v bylinkářství nejlepší.“ Edra se pousmála.

„No, není to úplně běžné…“ začala a byla připravená rozvést celou proceduru léčby do nejmenšího detailu, tedy samozřejmě až po důsledném rozlišení toho, jestli k poranění došlo listy nasbíranými ve dne nebo v noci, sečenými srpem nebo… Malena ovšem její odpověď považovala za dostačující.

„Vidíš, ani Edra si nemyslí, že je to správně!“ zazubila se vítězoslavně na Searannu. Pak se otočila k chlapci, který při Edřině příchodu vyprávěl onen příběh končící vylétnutím čehosi do povětří, a změnila téma: „A pak nám tady Ulfer povídal hrozně vtipnou historku, co zažil on a jeho bratranci, když šli lovit alagornský králíky, že jo, Ulfe?“

Ulfer, menší hubený kluk s ohnivě zrzavými vlasy, si povysunul brýle blíž ke kořenu nosu a odkašlal si.

„Byla to znamenitá výprava,“ poznamenal, „jen jsme na ně šli s příliš silným materiálem, tak se ušáci domů jen tak brzo nepodívají, jak jsme jim to tam rozbombardovali.“

Skupinkou opět otřásl smích; bavili se všichni kromě Ingerdy. Edra se usmívala, i když nevěděla čemu, a nebyl to úplně nejlepší pocit. Nejraději by už hovor ukončila a šla do třídy. Vyhledala pohledem Ingerdu a chvíli se snažily posunky domluvit na plánu úniku, když tu se najednou ozvalo:

„Promiň, zapomněl jsem se představit. Já jsem…“

Vzhlédla a její oči se střetly s pohledem neznámého kluka, který stál doposud mlčky v jejich kroužku a kterého si zatím nestihla prohlédnout. Teď přikročil až k ní a stál s rukou napřaženou k pozdravu. Edra jen naprázdno polkla. Měl zcela bílé vlasy a pokožku tak světlou, že jí bezděky hned vytanulo na mysli rozlité mléko. Příměr kazily jen jeho oči, černé jako jeskynní trollové. Byl o hlavu vyšší než ona a působil mnohem starší než její přátelé, než Keiran i jiní kluci, které znala. Někoho takového ještě nikdy neviděla. Asi na něj hleděla už moc dlouho; a navíc přeslechla, jak se vlastně jmenuje.

„J-j-já jsem Edra,“ vykoktala.

„Velice mě těší,“ odpověděl s mírnou úklonou. Edra by se nejraději na místě propadla. Chtěla by si ho celého pořádně prohlédnout, to by ale bylo společensky zcela nepřijatelné. Hlava se jí docela vyprázdnila, snad jen kromě myšlenky, že teď už by fakt měli jít do školy.

A v tu chvíli se ozval zvon, který svolával studenty do tříd. Edra tak mohla s čistým svědomím zamumlat nějakou omluvu a namířit si to do bezpečného úkrytu.

Ingerda ji dohnala až uvnitř budovy.

„Všimla sis jeho přízvuku?“ spustila na Edru horlivě. Kráčely vedle sebe dlouhou chodbou a ozvěna jejich kroků se mísila s kroky desítek dalších studentů. „Na cizince teda mluví moc dobře, ale sem tam mu ulítne přízvuk na předposlední slabiku a má dost výraznou intonaci na konci věty. Tipla bych to na sever. I když mohl by taky být z Ugdaru na západě, nedávno jsem četla, že je tam v určitých kontextech právě přesouvání přízvuku tímhle způsobem běžné. Co myslíš?“

Než stačila Edra odpovědět — i když se na to pod náporem Ingerdiných slov vlastně ani nechystala —, přiřítila se k nim Malena a zadýchaně vyhrkla:

„Tak co, co říkáte na Erivoje? Dobrej, ne?“

Edra na ni nechápavě hleděla a marně si to jméno snažila s někým spojit.

„Na koho?“ zeptala se nesměle.

„Tři kopyta na tebe, vždyť teďs na něho pět minut civěla jak sůva!“

„Aha, takže tak se jmenuje?“ Měla pocit, že jí musely zčervenat i vlasy. Tolik ji vyvedlo z míry, jak ten kluk vypadá, že jaksi nepostřehla mnohem důležitější věci. Malena slabě zasténala, neřekla ale nic, a tak Edra dodala, snad na svou obranu: „To je ale dost divný jméno.“

„Vždyť povídám, že bude odněkud ze severu,“ trvala na svém Ingerda. „Nevíš o tom náhodou něco, Mal?“

„Vím o něm všechno,“ zašeptala Malena a naklonila se blíž k Ingerdě. „Je fakt ze severu, z jednoho toho království, jak je nemožný si je zapamatovat, protože se jmenujou úplně stejně. No a bude chodit do třídy s náma, a celej rok! Říkal, že se rád učí cizí jazyky a hodně cestuje, tak ho napadlo, že by bylo dobrý strávit trochu času u nás, najít si kamarády…“ Malena se usmála od ucha k uchu, významně se odmlčela, a když naznala, že jí obě kamarádky dostatečně visí na rtech, prohlásila: „Slečna Faerová mi o něm popravdě napsala dopis už během prázdnin.“

„Co že ti?“ zeptala se Ingerda nevěřícně. Ani Edře nepřišlo dvakrát pravděpodobné, že by třídní učitelka posílala studentům během letních prázdnin dopisy.

„No,“ zatetelila se Malena a bylo vidět, jak moc jí Ingerdina nevěřícná reakce lichotí, „napsala mi dopis, že k nám do třídy přijde někdo novej a že by byla moc ráda, kdybych se o něho na začátku postarala, ukázala mu, kde co je, a tak… No, vlastně jsem myslela, že to bude holka, teda předpokládala jsem to, proč by to jinak dávala za úkol zrovna mně, a ne Keiranovi, když on je vedoucí třídy, ale nějak to zvládnu…“

„O tom nikdo nepochybuje, Mal,“ ozvala se opět Ingerda. „Ale… Tvrdíš, že ti slečna Faerová o něm napsala dopis. Což je divné hned ze dvou důvodů. Zaprvé, že ho napsala, a zadruhé, že ho napsala tobě…“

„Už ti tam jen chybí, že je divný, že ho napsala Faerová!“ zasmála se křečovitě Malena. „No tak, Geri, proč by to mělo být zvláštní? Prostě mi důvěřuje!“

„To jistě,“ odpověděla Ingerda, „ale sama jsi říkala, že nechápeš, proč by se o něho neměl starat Keiran, když je vedoucí třídy. A stalo se snad už někdy, že by nám psali ze školy o prázdninách dopisy?“

„Prostě je to celé dost divné,“ shrnula lapidárně Edra.

Když vešly do třídy, většina jejich spolužáků už seděla na místech, a to včetně Searanny a Ulfera s Erivojem, kteří do budovy vcházeli až po nich. Malena rychle zamířila k oběma klukům.

„Asi jde plnit svoje nově nabyté povinnosti,“ utrousila suše Ingerda.

Protože přišly pozdě, zbyla na ně jen jedna lavice, samozřejmě ta přímo před stolem učitele. Ingerda si to k jejich už tradičnímu místu namířila jistým krokem, Edra se loudala za ní a vypadala, že chce nevyhnutelné co nejvíce oddálit. Pozdravila se s pár lidmi a všimla si, že Ulfer s Erivojem si sedli do předposlední lavice u okna; až teď si uvědomila, že za těmi dvěma nikdo nesedí. Na chvíli se zarazila. Hned jí ale došlo, že Ingerda by s poslední lavicí u okna nikdy nechtěla mít nic společného. Navíc — tam přece vždycky sedí…

„Kde je Keiran?“ šeptla směrem k Ingerdě, když se usadily. Ta se ohlédla přes rameno k poslední lavici v jejich řadě. Nepatrně se zamračila.

„Nikdy nechodí pozdě,“ řekla zamyšleně. „Ty o tom nic nevíš?“

„Ne,“ odpověděla Edra a dodala s mírným povzdechem: „O prázdninách jsme se vlastně ani moc neviděli, jenom na začátku. Byli jsme trochu venku a tak, ale vypadal docela smutně a nic moc podnikat nechtěl. Myslím, že v tom bylo něco s jeho sestrou…“

„S Moreenou?“ podivila se Ingerda. „Co bylo s Moreenou?“

V tu chvíli se otevřely dveře a vešla půvabná mladá žena. Měla dlouhé jemné vlasy barvy zralého obilí, které jí sahaly až do pasu.

„Bavili jste se spolu o jejím Rituálu?“ ozvala se Ingerda znovu, o něco naléhavěji.

Učitelka proplula místností, jako by se její chodidla ani nedotýkala země, a stanula před tabulí v čele třídy. Až teď bylo zřetelně vidět, jak je vysoká a štíhlá. Vztáhla křehkou paži a dlouhými špičatými prsty si z čela odhrnula pramen vlasů. Edru opět napadlo, že na příbězích, podle kterých má slečna Faerová vílí předky, musí být víc než zrnko pravdy.

Zahleděla se na učitelku a mlčela. Ano, o Moreenině Rituálu se s Keiranem bavili. Tedy zmínil se o něm, ale jen krátce a neurčitě, něco ve smyslu, že se Moreena zavírá u sebe v pokoji a studuje i po nocích. Vychází jen tehdy, když se on chce jít trochu pobavit ven, a to se ho pak vyptává, kam se chystá, co tam bude dělat a kdy se vrátí. Naproti tomu on o její přípravě neví skoro nic, ale těší se, až to všechno skončí a ona snad už nebude tak útlocitná.

„Tebe si Moreena vždycky opatrovala jak oko v hlavě, to jen tak nepřestane,“ namítla Edra. Keiran se zahleděl do temně zelené vody, která jim líně ubíhala pod nohama, a slabě potřásl hlavou.

„Já jenom že poslední dobou… je to celé složitější.“

Ústí řeky se začalo zahalovat do tmy. Slunce pomalu zapadalo a jeho paprsky k nim od jezera na jihu přinášely křik racků. Edrou projel záchvěv chladu. Najednou si připadala tak sama; a celé to bylo jaksi složitější.

Ani teď nechápala, co tím myslel. S Keiranem od té doby nemluvila a neměla žádné zprávy ani o něm, ani o Moreeně.

„Vítám vás v novém školním roce.“ Hlas slečny Faerové ji vytrhl ze vzpomínek. „Jsem ráda, že jsme prázdniny zdárně přestáli a setkáváme se zde opět ve zdraví. Nic mě nepotěší víc než vědomí, že vás škola připravuje natolik dobře, že se i tak nebezpečné období jako letní prázdniny obejde beze ztrát na životech.“ Slečna slabě nadzvedla jeden koutek úst, což zřejmě představovalo úsměv. „Neubylo nás tedy, ba právě naopak: mám tu čest přivítat v naší třídě nového studenta. Vítejte, Erivoji, mezi námi.“ Krátce mu pokývla. Jmenovaný vstal a uklonil se nejprve směrem k učitelce, pak ke třídě. Působil trochu prkenně, asi ho takové uvítání zaskočilo.

„Děkuji,“ vypravil ze sebe, „jsem rád, že můžu být zde. Doufám, že my budeme přátelé a že spolu prožijeme krásný rok.“

Erivoj se ještě jednou uklonil a rychle se posadil. Mezi studenty to zašumělo. Edra viděla, jak si několik spolužaček začalo mezi sebou vzrušeně špitat. Jí ale spíš vrtalo hlavou, proč slečna Faerová přešla Keiranovu nepřítomnost mlčením. Učitelka netrpělivě poklepala prsty o desku stolu.

„Náplní naší první hodiny je jako již tradičně vytvoření rozvrhu pro tento rok,“ pokračovala po chvíli. Edra si jen neslyšně odfrkla — Faerová měla ve zvyku touhle větou uvozovat každý školní rok a Edru vždycky spolehlivě vrhla z prázdninové nálady rovnýma nohama do reality. Naproti tomu Ingerda vedle ní se vypjala očekáváním a pohledem kontrolovala, jestli má před sebou na stole zápisník a pero. Samozřejmě že měla.

„Jelikož jste již v posledním ročníku…“ slečna Faerová udělala významnou pauzu, aby její slova patřičně zapůsobila, „…doufám, že nám to nezabere moc času. Sice jsem vás na to upozorňovala již na konci minulého roku, ale pro jistotu to zopakuji — silně nedoporučuji zapisovat se letos do jiných předmětů, než které jste absolvovali minulý rok. Už není čas rozptylovat se novými činnostmi a zájmy. To, co vás čeká nejpozději na konci roku, bude vyžadovat vaše plné soustředění a úsilí.“ Přelétla pohledem po třídě, aby se ujistila, že jí studenti věnují dostatečnou pozornost. „Neříká se mi to lehce, ale — jak sami tušíte — tento rok nebude snadný. Nejenže látka probíraná v předmětech z podstaty věci již ani nemůže být náročnější, je tu ještě jiná zkouška, o níž jste asi slyšeli více fám než objektivních informací, což je nemilý důsledek její obtížnosti a v určitém slova smyslu také nevyzpytatelnosti. Abych vám tedy objasnila, jak bude probíhat příprava na Rituál…“

Slečna Faerová svou řeč opět přerušila. Tentokrát ji k tomu ale donutil šum, který se ozval současně v různých částech třídy. Vzrušený tlumený hovor způsobilo jediné slovo, které jako by stále rezonovalo prostorem — Rituál. Edra upírala pohled na učitelku a snažila se v jejím nadpozemském zjevu najít zdroj klidu. Cítila, jak se Ingerda vedle ní chvěje vzrušením. Po chvíli si slečna Faerová odkašlala a rychlým, trochu nervózním pohybem si prsty pročísla zlatavé vlasy; ve třídě se v tu ránu rozhostilo ticho.

„Drahoušci,“ pronesla suše, „nebojte se, Rituálem stejně projdete, není tu moc prostoru pro diskusi. Škola vám ovšem bude nápomocna, aby vše proběhlo bez zádrhelů. Jak víte, Rituál musíte podstoupit v měsíci, kdy dovršíte šestnácti let, nemusí se ale jednat o den vašich narozenin. O přesném datu budete informováni dopisem, který zašle Rada ředitelce školy, a ta vám jej následně mým prostřednictvím předá a poučí vás o dalším postupu. Nutnou podmínkou připuštění k Rituálu je samozřejmě úspěšné složení závěrečných zkoušek.“ Aby předešla nové vlně neklidu, která se ve třídě už už začínala zvedat, dodala slečna Faerová důrazně: „Tento bod je též bez diskuse, děkuji. Zkoušky proběhnou jeden až tři týdny před Rituálem a o jejich datu budete samozřejmě také zpraveni v dostatečném předstihu. Jak víte již dlouho, skládají se ze tří předmětů, které si vybíráte sami podle toho, v čem se cítíte být nejsilnější, a z předmětu dějiny a literatura, který je pro všechny povinný.“

Edru vždy fascinovalo, jak se dokázala slečna Faerová při vyslovení slova povinný rozzářit. Jako by se najednou roztančila nad rozkvetlými loukami posetými jinokráskami a mimulkami.

„Takže vám teď rozdám rozvrhové tabulky a předmětové listy,“ švitořila dál slečna Faerová. „Normálně bych vás měla pustit do konce vyučování domů, abyste si mohli v klidu a pod dohledem rodičů rozvrh sestavit, ale jelikož jste inteligentní myslící bytosti, bude snad dopoledne více než dostačující. Po obědě s vámi vaše rozhodnutí proberu jednotlivě.“

Edra rychle mrkla na Ingerdu a obě nepatrně přikývly. Jejich poslední prázdniny definitivně skončily.

Proměna

Společně vyšly na chodbu. Vzaly si s sebou pero a papíry, které jim rozdala Faerová — ručně narýsovanou tabulku se svým krasopisně vyvedeným jménem a přízviskem (to musela Faerová vyrábět celé prázdniny! vydechla nábožně Ingerda), a kromě toho deset listů nadepsaných názvy jednotlivých předmětů. Edra si je už stihla všechny letmo prohlédnout: Bylinkářství, Dějiny a literatura, Dílna, Léčitelství, Myšlení, Šerm a lukostřelba, Umění a zvyky, Základy praktické magie, Zeměvěda, Zvěřepis.

„Tak co si zapíšeš?“ vyhrkla netrpělivě Ingerda.

„Nenecháme to, až přijde Mal?“ pokusila se Edra protestovat, ale kamarádka jako by ji neslyšela.

„Já teda samozřejmě dějiny a literaturu, protože je to povinný předmět…“ Edře prokmitl hlavou obraz rozkvetlé louky. „Dále pak myšlení, základy praktické magie a zeměvědu. Tak,“ vítězoslavně vzhlédla od papírů, „a už mám vybráno a nebylo to vůbec těžké.“

„Ty chceš chodit jen na tři další předměty?“ zeptala se překvapeně Edra. Dodnes se tak docela nevzpamatovala z toho, jak jí Ingerda při zápisu na začátku školy před čtyřmi lety oznámila, že bude chodit na všechny předměty s výjimkou šermu a lukostřelby. „Byla bych pak večer unavená a nemohla se učit,“ dodala tehdy na vysvětlenou.

Teď se na ni Ingerda podívala, jako by si nebyla jistá, jestli ji kamarádka nechce svou otázkou jen popichovat. Nakonec ale uznala za vhodné Edře situaci ozřejmit.

„Jak zmiňovala i slečna Faerová, závěrečné zkoušky před Rituálem se skládají ze čtyř předmětů. Je tedy vhodné a doporučeníhodné, aby si studenti zapsali právě čtyři předměty, aby se na ně mohli dostatečně soustředit.“

Edra nedokázala zadržet smích. „Zase mluvíš jako Faerová!“ vyprskla, hned ale dodala smířlivěji: „Ale jo, něco na tom bude.“

„A co teda ty?“ zeptala se po chvíli Ingerda. Edra rozpačitě pokrčila rameny.

„Vloni jsem měla bylinkářství, dějiny a literaturu, léčitelství, myšlení, umění a zvyky a zvěřepis,“ vypočítávala rozvážně, „a měla jsem v plánu pokračovat ve všem. Myslíš, že se to bude dát stíhat?“

Ingerda ani nestačila dát najevo své pochyby, jelikož v tom okamžiku se za nimi zjevila Malena. Přišla tak potichu, že si jí nevšimly.

„Vypadáš nějak divně, co je ti?“ zeptala se Edra, když viděla, jak je Malena bledá.

Ta však místo odpovědi jen špitla: „Pojďme ven.“

Vyšly na prostorný vydlážděný dvůr, který ze tří stran objímala křídla školní budovy a ze čtvrté přecházel do rozsáhlé zahrady. Skoro nikdo tam nebyl, jen pár spolužáků zabraných do sestavování rozvrhu, takže si snadno našly nerušené místo pod stromem u studny, která stála při brance do zahrady. Než se posadily, Malena se důkladně rozhlédla kolem.

„Nebudete věřit, co se právě stalo,“ vyrazila ze sebe, když se ujistila, že nikdo není v doslechu. „Faerová ze mě udělala vedoucí třídy! Teď mi to zrovna oznámila!“

Obě dívky na ni němě civěly. Těžko říct, kterou z nich Malenina zpráva překvapila víc. Po chvíli naprostého ticha, přerušeného jen krátkým zakrákáním prolétající vrány, promluvily obě naráz:

„Proč tebe?“

„A co Keiran?“

Malena se trpce zasmála. Očividně jí bylo proti mysli odpovídat, zároveň jí ale celá situace značně lichotila a vytřeštěné oči obou kamarádek ji svým způsobem těšily. Edra se podívala na Ingerdu. Věděla, že o to místo moc stála, i když už to bylo před čtyřmi lety. Naproti tomu Malena podobné ambice nikdy neprojevovala, možná až před pár měsíci, když uspořádala oslavu konce roku. Teď si netrpělivě poposedla a zkřížila paže na prsou.

„Myslím, že něco podobnýho jsme řešily už ráno,“ odtušila. „Faerová mi prostě důvěřuje. A než se zeptáte, tak ne, nestálo to už v tom dopise, nic jsem o tom nevěděla, až teď po hodině za mnou přišla a prý jestli mám pět minut, že je tu jedna záležitost. No a říkala, že Keiran teď nebude moct nějakou dobu chodit do školy, tak jestli nechci zatím být vedoucí třídy…“

Ingerda se ušklíbla. Asi musela svést tvrdý vnitřní boj, ale zdálo se, že se rozhodla mlčet a celou věc s Maleniným jmenováním nechat být, minimálně prozatím. Edru nicméně stále pálila jedna věc.

„Jak to myslela, že Keiran…“

Zarazila se. Kdykoliv na něho pomyslela, napadaly ji jen samé otázky. Jasně, je to její kamarád a ji zajímá, co s ním je. A neslyšela o něm už několik týdnů. Ale stejně — připadalo jí dost podezřelé, že je najednou kolem něho a jeho sestry tolik nevyjasněných událostí.

Moreena byla starší než Keiran, Edra i její kamarádky. Chodila o ročník výš, ale hodně času trávila s nimi. Tedy ne s Edrou, nikdy se nijak zvlášť nebavily, i když minulý rok trochu začaly. Moreena chodila často k nim do třídy a mluvila s Keiranem nebo s někým jiným. Hodně s Malenou, ale ta se taky baví s kde kým. Edra vlastně ani moc nevěděla, co spolu řešily, jenom si vzpomíná, že Malena o Moreeně při vícero příležitostech říkala, že je prostě skvělá. Edra se jen usmívala a nevěděla, co na to říct. Nic proti Moreeně neměla — ale taky na ní nic zas tak uchvacujícího neshledávala.

Naproti tomu Keiran, ten pro ni byl víc než kamarád. Tedy ne v tom smyslu, který jim pořád předhazovali ostatní, to by ani nechtěla. A byla si jistá, že on taky ne, i když se ho na to nikdy nezeptala. Jim stačilo se čas od času zasmát řečem, které o nich kolovaly po škole — no, spíš asi jen po jejich třídě. Věděli totiž, že jsou si příliš podobní na to, aby spolu skutečně začali chodit. Už ta pozoruhodná náhoda, že se narodili ve stejný den a jen pár kilometrů od sebe, by je od podobných nápadů zcela jistě odradila, neboť takové podezřelé okolnosti, jak známo, nepřinášejí nic dobrého.

„…teď nebude moct chodit do školy?“ dokončila Edra svou otázku.

Malena se zamračila.

„To Faerová neříkala,“ odpověděla a bylo vidět, že ji její neznalost netěší.

„Já bych řekla,“ vložila se do hovoru Ingerda, „že asi onemocněl. Nevíte snad o tom, že se Údolím samoty v létě přehnala epidemie kozlího moru?“

Ne, to teda nevěděly. Matka by se o tom určitě dozvěděla jako první, pomyslela si Edra, a navíc nikdy neslyšela, že by se zrovna tato nemoc kdy přenesla na člověka. Na druhou stranu ale…

„Nemohl by to být důvod, proč se Moreena neobjevila na Rituálu?“ zeptala se. Ingerda se plácla do čela.

„Takže onemocněli, nebo jenom jeden z nich, a ten druhý se o něho musí starat!“ zvolala napůl pobaveně, napůl roztrpčená svým, byť pouze dílčím, neúspěchem. „No, že mě to nenapadlo hned, když jsem na to vlastně přišla sama!“

Edra se zahleděla přes plot do školních zahrad. Nemohla se ubránit pocitu, že na tom pořád něco nesedí.

Ve vzduchu bylo cítit přicházející déšť.

Když se probrala ze zamyšlení, povídaly si už Ingerda a Malena o Rituálu. Jak taky jinak. Edra tušila, že v nadcházejícím školním roce ho budou řešit v jednom kuse. Bylo jí z toho všeho trochu smutno. Jasně si vzpomínala, jak vždycky vzhlížela ke studentům, kteří měli podstoupit Rituál — připadali jí tak dospělí, zkušení a moudří, škola už je nemohla nic naučit, už byli jednou nohou venku ve skutečném životě… A teď tu stojí ona, je jí patnáct, chodí do posledního ročníku a má pocit, že o ničem nic neví a že do zkoušek se to prostě už nedá dohnat.

„Podstatou Rituálu je proměna,“ uslyšela říkat Ingerdu. „Proměna je nejprve fyzická, to jako že se ti změní tělo, a pak je ti také sděleno, jaké zaměstnání ti Soudce vybral.“

„No jasný, to já vím, o tom už jsem slyšela,“ odbyla ji netrpělivě Malena. „Jako o tom, že s tebou Soudce bude probírat, co máš ráda a tak, a pak se domluvíte, co za práci budeš dělat dál. Ale víš — mě by zajímalo…“ Malena si netrpělivě poposedla. „Jak je to jako s tou proměnou, kdy se ti změní tělo? Víte, o prázdninách jsem potkala jednu holku, co měla Rituál minulej rok, Rovanu, možná ji znáte, chodily jsme spolu do sboru. No a já jsem ji v létě zahlídla ve městě, prošla jsem těsně kolem ní. Ale kdyby nešla s pár mladšíma holkama ze sboru, vůbec bych ji nepoznala!“

„Taková ta malá tlustá se zplihlou ofinou?“

„No, tak se to taky dá říct,“ odpověděla Malena pomalu, zřejmě opět trochu zaskočená Ingerdinou pozorovací upřímností. „Každopádně ta holka po tom vypadá úplně božsky! Je vysoká, má dlouhý hustý vlasy a úžasnou postavu, všichni se za ní otáčeli!“

Dívky pak chvíli seděly tiše, zřejmě však přemýšlely nad stejnou věcí. Nakonec se osmělila Edra.

„Mě by taky zajímalo, jak je to s tím, jak člověk bude vypadat,“ ozvala se docela potichu, jako by se bála, že ji někdo uslyší. „Jestli si to nějak vybíráš, nebo ti to Soudce nařídí…“

Edřin i Malenin pohled se upřel na Ingerdu. Ta se začala ošívat a bylo poznat, že jí téma hovoru najednou není příjemné.

„Jak to mám vědět?“ řekla podrážděně. „Vypadám snad, že už mám Rituál za sebou?“

„Mě to jen napadlo, protože toho o něm tolik víš,“ řekla chlácholivě Edra a očividně se trefila do černého.

„No, tak trochu jsem si o prázdninách četla,“ zatetelila se Ingerda, „ale bylo docela náročné najít jakékoliv informace. Určitě byste se divily, že o Rituálu se toho vlastně ani moc nepíše, existuje jenom pár oficiálních příruček a ani ty skoro nejsou k sehnání. Každopádně o tom, kdo a jak vybírá podobu, jsem se tam moc nedozvěděla.“

„A co ses teda dozvěděla?“ zeptala se opět Malena. „Něco tam o tom snad být muselo, to jsou zásadní věci, který zajímaj úplně každýho!“

Edra jen polkla poznámku v tom smyslu, že ji dodneška ani nenapadlo se něčím takovým vůbec zabývat.

„Nedokážu to už citovat úplně přesně,“ vysoukala ze sebe Ingerda trochu neochotně, „nicméně hlavní slovo má Soudce, který ovšem přihlédne také k tvému psychickému stavu a společenskému kontextu, ve kterém se pohybuješ…“

„Fajn, a to znamená jako co?“ ušklíbla se Malena. „Tak můžu si vybrat, nebo ne?“

„No, Soudce asi nemá žádný vzorník, ve kterém by sis ukázala, jaké chceš nohy, jaký zadek a jaký nos,“ utrousila nečekaně uštěpačně Edra. „Nebo že bys třeba měla několik pokusů, aby sis vyzkoušela, jak se ve kterém těle budeš cítit.“

„Ale to já ani nechci,“ zaúpěla Malena. „Já jen… no… ráno jsme se o tom tak trochu bavili s Erivojem…“

Edra si nebyla jistá, jestli v její tváři správně rozeznala jemný nachový stín. „No a co by se mu teda líbilo?“ popíchla ji.

„Hele, jen tak pro vyjasnění, já s Erivojem nic mít nechci, a co chce on, to mě vůbec nezajímá,“ opáčila razantně Malena. „Jenom jsme si tak povídali, chápete, o tom, jaký je to tam u nich a jaký je to u nás, a zmínila jsem se o Rituálu, že nás čeká letos, a vysvětlovala jsem mu, v čem to spočívá, no a on říkal, že to není třeba, že ho u nich maj taky! Chápete, to jsem vůbec nevěděla, že to není jenom u nás, že se to děje i v jinejch zemích!“

Edra se podívala pokradmu na Ingerdu — čekala, že uvidí, jak má oči v sloup a přes rty se jí už už dere nelichotivý povzdech nad Maleninou hloupostí, či přesněji řečeno neinformovaností o kulturních zvyklostech jiných národů. Nic z toho se ale nestalo. Zdálo se, že tato informace je stejně nová i pro ni.

„A co ti teda povídal?“ zeptala se nakonec rádoby nezaujatě Ingerda.

„No vyprávěl strašný věci,“ odpověděla Malena. „Třeba prej že se u nich lidi můžou proměnit nejenom tak, že prostě vypadaj starší, že jsou najednou dospělí, ale že… se promění… na něco jinýho, třeba na… zvířata nebo… věci.“

Nastalo hrobové ticho. Edra se dívala na Malenu a najednou měla chuť ji obejmout, jelikož ta vypadala, že se každou chvíli zhroutí. Než se ale stačila rozhodnout, ozval se Ingerdin hlas:

„Jak jako na zvířata nebo věci?“ Její otázka zněla posměšně, až to Edru zamrzelo. Poposedla si blíž k Maleně, jako by jí instinktivně chtěla poskytnout pocit podpory. Její kamarádka to zřejmě pochopila, protože se slabě zachvěla. Nakonec ale promluvila mnohem pevněji než před chvílí.

„Erivoj říkal, že v jejich zemi bývalo docela běžný, že se lidi měnili na věci, ale že se to teď už nestává. No ale změnit se na zvíře, to prej pořád ještě jde, dokonce sám zná jednoho, co se proměnil na medvěda!“

„Kecy!“ ulétlo Ingerdě. „Jako že kluk se během normálního Rituálu proměnil na medvěda?“

„Nepopisoval mi detaily, ale je to dost šílená představa. Že se proměníš… v medvěda… v kozu… v brouka…“

„To jo, představ si, že spíš, nic zlého netušíš, pak se probudíš a lup — je z tebe hovnivál,“ přisadila si Edra. „A to si ještě říkáš: Jaké já měla štěstí, mohla jsem skončit třeba jako něčí nočník!“

Na její pokus o vtip ale ani jedna z dívek nereagovala. Malena si nervózně okusovala spodní ret a Ingerda v zamyšlení vstala a rázovala si to od stromu k okraji studně a zpátky. Jejich rozmluva ji zřejmě značně rozladila. Po absolvování několika zhruba pětimetrových tratí se prudce obrátila na kamarádky a zavelela:

„Jde se k Faerové, a hned!“

Během cesty do kabinetu si ani jedna z nich neuvědomila, že o ní Ingerda zapomněla mluvit jako o „slečně“.

Kabinet slečny Faerové

Kiarmorská škola přípravy na Rituál — jak zněl její oficiální název — se nacházela asi pět ulic od Vítězného náměstí. Edra měla mnohokrát ozkoušeno, že během přestávky mezi hodinami se to s trochou úsilí pro karamely do krámku na náměstí stihnout dá. Ze severní strany ke škole přiléhal park, který někdy sloužil i místo učeben; většinou se v něm ale studenti scházeli po vyučování, když se jim nechtělo jít rovnou domů. Do zahrady, která sousedila s východním okrajem školního dvora, totiž měli přístup zakázán, vyjma hodin zeměvědy a bylinkářství.

Dívky se vrátily do školní budovy. První si to rozhodným krokem rázovala Ingerda, se kterou ještě jakž takž držela tempo Malena. Edra jim klusala v patách. Prošly kolem učebny, ve které jejich třída zahájila nový školní rok, a zastavily se až ve velkém vestibulu u hlavního vchodu. Na kamenných lavicích podél stěn tady sedělo několik studentů zřejmě zahloubaných do sestavování rozvrhů. Malena kývla na pozdrav několika z nich, Ingerda ale netrpělivě sykla a všechny tři začaly stoupat po schodišti do prvního patra. Asi nebylo mnoho studentů, kteří by tam šli dobrovolně — své kabinety tu totiž měli učitelé a nacházelo se tady i několik specializovaných učeben, jimž by se člověk se zdravým rozumem nejraději vyhnul širokým obloukem.

Edra věděla zcela přesně, kde má kabinet slečna Faerová; měla tu čest jej během svého působení na škole již několikrát obdivovat zevnitř, samozřejmě především na přání samotné učitelky. Posledně si Edru například nechala zavolat asi v polovině minulého školního roku, protože se nějakým záhadným způsobem (čtením myšlenek, nic jiného to být nemohlo! opakovala si Edra a odmítla uvěřit čemukoliv jinému) dozvěděla, že Edra zvažuje, jestli si má i poslední rok zapsat bylinkářství. Ani si nepamatovala, že by o tom někomu řekla; prostě se najednou ocitla uprostřed pomenšího, červeným nábytkem zařízeného pokoje a hleděla do vílí tváře slečny Faerové. Pootevřeným oknem dovnitř občas zavanul studený předjarní vzduch a Edře z něj pokaždé naskočila husí kůže. Edra a Faerová seděly naproti sobě v hlubokých křeslech potažených vlněnými úplety zářivých barev. Dívka měla pocit, jako by pomalu sklouzávala do chřtánu jakési pestrobarevné příšery, a nebyla si jistá, zda by jí Faerová v nouzi přispěchala na pomoc. Na nízkém kruhovém stolku mezi nimi nehybně vyčkával rozprostřený čajový servis. Na učitelčině čele se objevila drobná vráska.

„Existuje nějaký racionální důvod,“ začala tehdy Faerová bez úvodu, „proč už vám bylinkářství nepřipadá jako dostatečně perspektivní obor?“

Její otázka Edru zaskočila natolik, že se nezmohla na žádnou, natožpak racionální odpověď. Místo toho těkala očima po policích naplněných knihami; většinu jejich názvů nedokázala z místa, kde seděla, přečíst. Mezi knihami a různě po pokoji byly rozmístěny drobné předměty vyráběné z vlny — zvířata, květiny či kdoví co vlastně. Pak si uvědomila, že takhle okounět asi nebude zrovna nejzdvořilejší. Zahleděla se upřeně na svůj šálek, ve kterém pomalu stydnul čaj, a vysoukala ze sebe:

„Je mi to moc líto, ale mám pocit… že… Nevím, jak to říct, prostě mi jen připadá…“ Zhluboka se nadechla. „…že se toho na hodinách moc nenaučím, to bych spíš raději trávila čas něčím jiným, a co bych potřebovala, to bych si zjistila sama.“

Faerová mlčela. Edra nemohla uvěřit, že to řekla nahlas. Plaše zvedla oči a podívala se na učitelku — nebyla si ale jistá, co vidí, jestli porozumění, nebo odsouzení; její tvář byla dokonale hladká, jako právě vyleštěné zrcadlo. Jen koutky úst měla sevřené a Edra najednou skoro až slyšela skřípění jejích zubů.

„Mohlo by vás něco přimět své stanovisko přehodnotit?“ promluvila Faerová po chvíli.

Nad tím Edra vůbec nepřemýšlela. Vlastně ani nebyla zcela rozhodnutá, jestli na předmět chodit chce, nebo nechce. Ať tak či onak, nechápala, proč tu spolu vůbec sedí a popíjejí čaj.

„Proč se mě na to ptáte?“ vyklouzlo z ní.

„Moje milá,“ usmála se Faerová, „proč ta skromnost? Každý přece ví, že jste nejnadanější studentka bylinkářství v celém ročníku, a pakliže mohu něco dodat upřímně,“ Faerová se takřka neznatelně naklonila směrem k Edře, „za celý svůj učitelský život jsem nepotkala větší talent než vás.“

Edra se přistihla, že vší silou svírá konečky prstů ouško hrníčku. Ona a nejnadanější — cože?

„A-ale já…“ zakoktala.

Faerová ji přerušila úsečným pohybem ruky.

„Na nic jsem se vás neptala,“ řekla a pak o poznání vlídnějším tónem pokračovala: „Jen bych pro vás měla nabídku. Asi se ani nemusím ptát, jestli znáte Moreenu Ze samoty.“

„Nijak zvlášť,“ odpověděla Edra váhavě.

„Není ani žádoucí, abyste byly přítelkyně. Jedná se o to, že Moreena se chce během Rituálu stát lékařkou či zdravotnicí, její znalosti na tomto poli ovšem nejsou zcela dostačující. Na svém záměru skládat závěrečné zkoušky z bylinkářství ovšem s donebevolající paličatostí trvá, a škole tedy nezbývá než ji v tomto rozhodnutí všemožně podpořit. Otázka je tedy nasnadě: Budete Moreenu doučovat?“

Edra věděla, že nabídku Faerové nemůže odmítnout.

Se stejnou samozřejmostí si teď všechny tři nabídly domácí sušenky. Seděly u stejného stolu jako Edra před půl rokem; Faerová ovšem zaujala místo u psacího stolu v rohu pod oknem. Edra se nenápadně podívala na Ingerdu. Vypadalo to, že už ji bojovná nálada přešla. V pohledu, který upírala na učitelku, opět začínalo probleskovat ono tiché uctívání. Přesto byla Ingerda odhodlaná přednést jejich věc co možná nejrazantněji.

„Jedná se o následující problém,“ začala. „Mluvily jsme tady se spolužačkami o Rituálu…“ Rychle se na Edru a Malenu podívala, jako by se snad dožadovala jejich svědectví. Faerová nadzvedla obočí a zkoumavě Ingerdu pozorovala. To ji nejspíš značně znejistilo, protože spěšně dodala: „Za normálních okolností jsou nám diskuse na podobně závažná témata velmi vzdálené, ale jelikož jste Rituál sama zmínila na naší úvodní hodině…“

„Ano, tak to vskutku bylo, slečno Šafná,“ skočila jí do řeči Faerová. „Přejděte prosím ke svým otázkám, máte-li nějaké. Domnívám se, že debatě o Rituálu se během roku budeme věnovat dostatečně dlouho na to, abychom si teď mohly ujasnit jen vaše nejpalčivější problémy a přejít co možná nejrychleji k vašim rozvrhům.“

Po této ne zrovna povzbudivé větě se slova ujala Malena, která už samou nedočkavostí poskakovala na židli.

„Chtěly jsme se zeptat, jestli je pravda, že se člověk může změnit i na zvíře nebo na nějakou věc,“ vyhrkla. Faerová se pomalu otočila směrem k ní a rukou si upravila pramen vlasů.

„A to jste se dočetly kde?“ otázala se a v hlase jako by se jí ozýval náznak smíchu.

„Nikde,“ odpověděla Malena.

„Aha, to jsem si mohla myslet,“ usmála se Faerová. „Pak tedy není moc o čem…“

„Říkal mi to Erivoj,“ přerušila ji Malena.

„Slečno Černýchbrv, jste si snad vědoma, že skákat lidem do řeči je dosti neomalené,“ upozornila ji učitelka zvýšeným hlasem. „Vzhledem ke svému novému postavení byste si na podobné excesy měla dávat pozor. Pokud jde o ono údajné proměňování ve zvířata a tak podobně, je to samozřejmě naprostý nesmysl. Abych byla upřímná, připadá mi pravděpodobné, že na vás pan Erivoj chtěl svým prohlášením pouze zapůsobit, což se mu očividně také podařilo.“ Obličej slečny Faerové se najednou změnil, stáhl se do podivného úšklebku. „Nebojte se, doporučím mu, aby vás příště neděsil podobnými zkazkami,“ zakončila důrazně.

Uchopila svůj hrníček a přiložila jej k ústům. Dívky rychle následovaly jejího příkladu.

„Ještě nějaké dotazy?“

Trvalo docela dlouho, než Edra zareagovala. Měla pocit, že od nikoho jiného než od ní by slečna Faerová další otázku nepřijala.

„Ještě by nás zajímalo… nakolik si vlastně může člověk vybrat, čím se stane a jak… bude vypadat po… tom.“

K jejich překvapení se Faerová zasmála — čistým, skoro nadpozemským smíchem.

„Ach, ta mladická nedočkavost a touha ovlivnit neovlivnitelné!“ Zahleděla se na Edru a ta najednou nevěděla kam s očima, tak jen zírala na učitelku a připadala si hloupě. Uběhlo dobrých pár vteřin; pak se výraz Faerové změnil, její úsměv se rozplynul a sevřené rty vykreslily v koutku úst vrásky.

„Možnost volby je výsadou informovaných,“ řekla Faerová změněným, tvrdým a nesmlouvavým hlasem. „Představte si, jak by to na světě vypadalo, kdyby si všichni mohli vybrat, co s nimi bude, jaký budou žít život. Ne všichni přece dokážou zhodnotit všechna pro a proti, ne všichni vědí, co je dobré a co špatné. Nemyslím to zle, prostě to konstatuji. Vždyť vy samy ani nevíte, o čem všem byste musely rozhodovat, kdyby to za vás nedělal někdo jiný! Proč to tedy nenechat na lidech schopných, kteří navíc nemají žádný zájem na tom, aby se vám dělo něco špatného?“

Rozhostilo se ticho. Edra měla pocit, že není o čem diskutovat, bála se na Faerovou byť jen podívat a bylo jí nevolno. Nejraději by teď seděla na lavičce u jejich domu, hrála na harfu či narychlo na papír načrtla koncept nové básně a přemýšlela snad jen nad tím, jaké to bude, až zase odlétnou ptáci a ze stromů se začne snášet listí.

„Promiňte, ale…“ Ingerdin hlas ji bolestně vrátil do reality. „Je mi jasné, že na světě je spousta věcí, které nemohu ovlivnit, to asi ani nikdo nechce, ale Rituál je přece jen něco trochu jiného…“

Faerová ji přerušila krátkým prudkým pohybem ruky, který u ní viděly už nesčetněkrát.

„Slečno Šafná,“ pronesla učitelka a trochu se jí zachvěl hlas, snad skrývaným rozrušením. „Výsledek Rituálu samozřejmě záleží především na vašich osobních schopnostech a předpokladech. Nikdo vám netvrdí a ani tvrdit nemůže, že pokud vykazujete nadprůměrné výsledky, dejme tomu, při výuce praktické magie a na základě toho sama projevíte přání stát se konstruktérkou dalekovidných přístrojů, tak Soudce vaší volbou opovrhne a zvolí pro vás kariéru…“ Faerová se nečekaně zadrhla a až po chvíli dodala chvějícím se hlasem: „…co já vím, třeba pěstitelky salátů, chovatelky králíků nebo učitelky literatury.“

Edra cítila, jak Malena vedle ní jen s vypětím sil potlačuje smích. Slečna Faerová si toho naštěstí zřejmě nevšimla, protože pokračovala:

„Rituál slouží k oproštění se od negativních aspektů minulosti a k tomu, abychom nalezli odpovídající místo mezi svými přáteli. Vím, že to může být těžké, koneckonců jsem jej samozřejmě také podstoupila. Proto můžu říct, že mně ve výsledku v mnohém pomohl, a to především v tom, že jsem lépe pochopila samu sebe a o co v životě usiluji.“

Faerová se zahleděla kamsi mimo ně, směrem k oknu. Nebe potemnělo, asi se blížila bouře. Nad školním dvorem se začala stahovat tmavě fialová mračna.

„Tak, děvčata,“ probudila se po chvíli ze svého zasnění, „jestli budete mít ještě nějaké upřesňující dotazy ohledně toho, co jsme dnes probíraly, můžete se na mě kdykoliv obrátit. Jinak už můžete pro dnešek domů. Můj vnitřní hlas mi říká, že je čas na oběd.“

„Ale co naše rozvrhy?“ ozvala se nechápavě Ingerda.

„Vy a slečna Lískavá za mnou chodit nemusíte, v této věci máte mou plnou důvěru,“ usmála se slečna Faerová. „Jen se slečnou Černýchbrv si ještě budeme muset promluvit ohledně jejího záměru chodit nepovinně na hodiny šermu.“

Malena jen vyvalila oči a naprázdno polkla. Teprve když všechny tři opustily kabinet slečny Faerové a sešly do vestibulu, otočila se zprudka ke svým kamarádkám a vyhrkla:

„Jak to ta zatracená ježibába může vědět?!“

„Takže je to pravda, že chceš chodit na šerm?“ zeptala se Edra nesměle.

„Jo, ale s nikým jsem o tom nemluvila, přísahám!“ zalamentovala Malena. „Jak to jen mohla zjistit?“

„Je to divné, ale jestli tě to uklidní, tak i já mám pocit, že mi Faerová čte myšlenky,“ řekla Edra. „Nebo já nevím, ale neučili jsme se náhodou v hodinách myšlení, že je to možné? Že když moc chceš, tak můžeš proniknout někomu jinému do hlavy?“

„Jisté druhy telepatie existují, ale jsou aplikovatelné pouze na určité formy života a pouze v případě, když jsi dostatečně teoreticky vybavená a v těchto věcech zkušená, tedy nikoliv — jak ty tvrdíš — když moc chceš,“ reagovala okamžitě Ingerda.

„Díky,“ utrousila Malena, „a není to náhodou trestný?“

„To si nemyslím,“ odtušila Ingerda. „Použití magie obecně je trestné pouze v případě, že se ho dopustíš za účelem vlastního obohacení nebo omezení práv či likvidace jiné osoby.“

„Ty mě asi taky brzo zlikviduješ,“ zasmála se Malena a pročistila tím trochu atmosféru. „No každopádně na šerm chodit chci, vždycky jsem ho chtěla zkusit a víc příležitostí už asi mít nebudu.“

„Faerová z toho nebyla nijak nadšená,“ podotkla Edra.

„Tak to má smůlu!“ odfrkla si Malena a pohodila hlavou. Oči se jí černě zaleskly. „Celou dobu se chovala divně a pěkně mě těma svýma řečma naštvala!“

„Taky mám z té návštěvy rozporuplné pocity,“ ozvala se Ingerda. „Dost mě zaskočilo, že nám o Rituálu neřekla nic podstatného. Vlastně jsme se dozvěděly jen to, že se nemáme ptát na nic, co nás zajímá, a prostě si počkat, co se stane.“

Uvědomily si, že už ve vestibulu postávají dlouho a že začaly vzbuzovat pozornost těch, kteří si tam stále ještě lámali hlavu nad rozvrhem. Sem tam se na ně někdo vyčítavě podíval, když zrovna některá z nich zvýšila hlas. Raději se proto vydaly zpátky do třídy pro své věci. Cestou se smluvily, že to jen tak nenechají a pokusí se o Rituálu zjistit víc — ale až po obědě.

Šerm

Malena by se ze všeho nejraději sebrala a odešla domů. Ne že by ji tam čekalo kdovíco — sestra už bude určitě doma, plná dojmů z prvního dne nového školního roku, o které se s ní bude chtít podělit, bude si muset uklidit pokoj, aby našla učebnice zaházené tunami jiného harampádí… Udělala by ale cokoliv na světě, aby odpoledne nemusela opět k Faerové.

Pomalu se odšourala do jídelny, kde to již vonělo obědem. Postavila se do řady a celý svět jí připadal jako jedna velká šeď. Někdo ji pozdravil, ona ale jen něco zahuhlala. Sedla si ke stolu do rohu a jala se vidličkou mechanicky napichovat obsah talíře, aniž měla představu, co vlastně jí.

Přece musí existovat nějaký způsob, jak tenhle školní rok přežít a nezbláznit se! pomyslela si kysele.

Zase ten stejný hlas. Tentokrát ale hned vedle ní. Neochotně vzhlédla a její pohled se střetl se dvěma černočernýma očima. V prvním okamžiku se až trochu lekla; přece jen si ještě zcela nezvykla na Erivojův cizokrajný zjev.

„Smím se posadit po tvém boku?“

Musela se usmát. Jeho způsob řeči jí připomínal hrdiny dávných eposů.

„Ale ovšemže,“ odpověděla a připadala si také jako hrdinka nějaké staré báje, již její zachránce konečně přišel vysvobodit z nedostupné věže.

Sedl si naproti ní. Popřáli si dobrou chuť a chvíli mlčky jedli. Za okny se rozpršelo.

„Připadáš mi,“ začal Erivoj nesměle, „nějaká pokleslá.“

Maleně chvíli trvalo, než pochopila, co tím myslí. Nebyla si ale jistá, jestli chce zrovna s Erivojem řešit své osobní problémy, vyprávět mu o Faerové, své nové pozici vedoucí třídy, Rituálu, sestře, rozvrhu, o tom, jak ji holky naštvaly, když ji nepodpořily v jejím rozhodnutí chodit na šerm… Prostě nechtěla celou situaci příliš rozpitvávat.

„Ále…“ protáhla, „to nic není, to jen ten začátek roku, hodně práce, znáš to, je to složitý všechno, no… asi by tě to ani nezajímalo, a bylo by to na dlouhý vyprávění.“ Až když to ze sebe všechno vysypala, došlo jí, že takhle si to nerozpitvávání nepředstavovala.

„Já mám času dost,“ odpověděl Erivoj nečekaně, „zajímá mě, co se ti děje, a rád pomohu, budu-li moci.“

Podívala se na něj a už už se chtěla rozesmát, nevěřícně kroutit hlavou a odporovat, že něco takového přece nemůže myslet vážně, kdo by se zajímal zrovna o její problémy? Ale pak jí došlo, že to asi opravdu neříká jen tak — díval se na ni s podivným klidem, jako by neměl potřebu cokoli zastírat.

„Asi se ti to bude zdát dost divný,“ slyšela se říkat, „asi ten pocit neznáš, to, když je všechno v pohodě, když něco teprve začíná a ty by ses měl těšit na to, co přijde, a nemáš sebemenší důvod si myslet, že by se mělo něco pokazit, když něčeho dosáhneš, když se ti navíc vlastně daří víc, než jsi doufal…“ Malena se přerývaně nadechla. Bylo jí, jako kdyby uběhla několik kilometrů. Srdce se jí rozbušilo, když dodala: „Víš, Faerová mě zrovna jmenovala vedoucí třídy.“

Čekala, že to v něm vzbudí odpovídající reakci, že hned vstane, podá jí teatrálně ruku a bude jí chtít před zraky všech okolo starosvětsky pogratulovat nebo udělá něco podobně směšného; už si všimla, že k tomu má sklony.

On ale zůstal sedět, vzpřímený, s hlavou trochu na stranu, vidličku a nůž nechal nehybně se vznášet těsně nad okrajem talíře. Malenu napadlo, že je tou zprávou tak šokován, že ani není schopen se pohnout; pak jí to ale přišlo jako holý nesmysl. Vždyť ji prakticky nezná, nemůže tedy tušit, jak moc se pro tento úkol nehodí. Tedy vlastně hodí, chtěla říct.

S úsměvem potřásla hlavou, jako by se snažila svou poslední větu vymazat, tvářit se, že ji nikdy neřekla, a tím ospravedlnit jeho chybějící reakci.

„Takže tak to se mnou je,“ řekla a zamrkala, snad aby navodila představu motýlů bezstarostně poletujících v letním dni, „máme novej školní rok, jsem plná očekávání a…“

„…a nevíš, co si s tím vším počít,“ uslyšela kdesi před sebou Erivojův hlas.

Připadala si, jako by spolkla slzovník. Cítila, jak ji začínají pálit oči. Byla připravená se za žádnou cenu nerozbrečet, děj se co děj. Rychle zvedla vidličku a přiložila ji k ústům — až pozdě jí došlo, že na ní nic nemá. Jelikož ji zastihl v pro ni nezvykle trapné situaci, rozhodla se přejít do útoku.

„Jak to myslíš, že nevím?“ zeptala se a její hlas zněl možná drsněji, než původně zamýšlela. „Já to moc dobře vím. Vím…“ Najednou nebyla schopná nic říct, bylo toho tolik a zároveň tak málo. Nejraději by rychle změnila téma, ale nebyla si jistá, jestli se jí podaří Erivoje tak snadno zmást.

„Vím například to,“ vypálila trochu naslepo, „že mi Faerová důvěřuje, jelikož funkce vedoucí třídy je moc důležitá.“

Erivoj ji nepřestával sledovat. Už to bylo trochu nepříjemné, nechtěla ale dát najevo, že ji vyvádí z míry.

„Aha,“ řekl pomalu, „a co je rolí vedoucího třídy?“

„Stará se o to, aby byli všichni spolužáci šťastní,“ odpověděla bez zaváhání Malena, okamžitě si ale uvědomila, jak hrozně to zní, proto se jala spěšně vypočítávat: „Řeší problémy a hádky, organizuje třídní besedy, pomáhá učitelům s hodnocením…“

„To je dost zodpovědná funkce,“ potřásl Erivoj uznale hlavou a po chvíli dodal: „Myslím, že ty jsi ta pravá.“

Malena se raději rychle začala věnovat jídlu a celý zbytek oběda už nepromluvili.

Nakonec se ozval on, nečekaně a trochu zákeřně. Odnesli zrovna společně talíře k pultíku, zpoza něhož se na ně kuchařka zamračila jako na dva připálené lívance.

„A co tě teda trápí?“

Nejdřív chtěla namítnout, že ji přece nic netrápí, že se ani slůvkem nezmínila o tom, že by měla nějaké problémy. Mrkla na kuchařku, která si je oba měřila příkrým pohledem. Polkla proto raději všechny námitky, chytila Erivoje za rukáv a odtáhla ho před jídelnu. Nebránil se.

„Tak dobře,“ řekla polohlasem, když už stáli v potemnělé chodbě. „Jedna věc by tu byla — rozhodla jsem se, že letos budu chodit na šerm, ale teď si nejsem jistá, jestli je to úplně nejlepší nápad.“

Sama netušila, proč dodala i to ale. Zadívala se na Erivoje a byla odhodlaná neuhnout pohledem. Ten k jejímu překvapení poprvé během celého rozhovoru změnil výraz — svraštil obočí, sevřel rty a vypadal, jako by zcela nepochopil význam jejích slov. Snad aby mu to vysvětlila, nadechla se a pokračovala:

„Sice jsem ještě nešermovala, teda jen trošku a, no, hlavně, řekněme, pasivně, ale tak kdy jindy si zkusit, jestli na to mám, když už brzo vypadnu ze školy? Chtěla bych prostě dělat i jiný věci než to co doteď…“

„A na co ses soustředila dosud?“ zeptal se Erivoj.

Malenu jeho otázka zaskočila a zároveň rozčílila. Jakým právem si před ní jen tak stojí a vyzvídá? Co je mu vůbec po tom, jaký život ona vede a jak si ho přeje změnit? Opět se ale ovládla; ostatně musela dbát povinností vyplývajících z její nové funkce a být na spolužáky milá a přátelská.

„Snažila jsem se co nejlépe poznat své silné a slabé stránky…“

Bylo jí jasné, jak šroubovaně a uboze to zní. Ale cožpak mu mohla říct, jak je pro ni těžké se najít, vydržet u nějaké činnosti, když začne cítit, že jí přirozený talent přestává stačit, dřít, když ví, že stejně nebude nejlepší… Protože je vidí, vidí Keirana a Moreenu a Ingerdu a Edru a všechny jim podobné, kteří pomalu nemusejí ani hnout prstem a jsou v tom, co dělají, prostě nejlepší, bez námahy a jen tak. Nemůže mu říct, že tohle prostě není fér a že i ona má právo v něčem vynikat, a že bude hledat tak dlouho, dokud to nenajde.

Stáli naproti sobě a mlčeli. Nakonec Erivoj potřásl hlavou: „Pojď se mnou do parku, domluvili jsme se s ostatními, že trochu potrénujeme.“

Potom ho poprvé uslyšela se zasmát. Hluboký, vřelý smích. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že se dívá na ni a že je to její výraz, co ho tak rozveselilo. Malenin užaslý obličej, vytřeštěné oči a spadlá brada by ale v té chvíli pobavily snad i nejzapřisáhlejšího trudnomyslníka. Možná aby odčinil rozpaky, do kterých ji svým návrhem uvrhl, zlehka si odkašlal a dodal:

„Samozřejmě naprosto pochopím, pakliže mou nabídkou opovrhneš.“

„Nene, já ničím neopovrhám!“ pospíšila si Malena s odpovědí. „Já jenom že jsem ještě neměla čas si pořídit žádný vybavení, nemám oblečení, rukavice, a už vůbec ne… meč.“

„Bude mi ctí zapůjčit ti svůj,“ zareagoval pohotově Erivoj a usmál se na ni tak, až mu v očích zajiskřilo.

Z Maleny jako by všechna nervozita naráz spadla, zaculila se od ucha k uchu a řekla: „To zní jako plán.“

Když se asi o dvacet minut později blížili k hloučku postávajícímu v jednom z nejzapadlejších koutů parku, už jí to celé jako dobrý nápad nepřišlo. Erivoj vedle ní nesl kromě školního vaku v jedné ruce kožené rukavice, ve druhé pak svůj meč, který jí připadal prostě obrovský — po očku na něj koukala a nechápala, jak by ho asi měla udržet ve vzduchu déle než minutu a nedostat křeč nebo přímo nepřijít o obě ruce. A představa, že se s ním ještě pohybuje, že ho zvedá nahoru a dolů, že blokuje údery či dokonce útočí, že do svých ran vkládá i nějakou sílu… celá se třásla nervozitou a přemýšlela, jak z toho všeho vyjít alespoň trochu se ctí. Moc jí nepomohlo ani Erivojovo ujištění, že kdyby se „cítila se silami u konce, tak může kdykoliv prchnout“.

„Nazdárek,“ uslyšela hlas z hloučku. Nevěděla, jestli je pozdrav určený jí, nebo Erivojovi, který byl jaksi paradoxně v této společnosti méně cizincem než ona.

„Zdravím vás,“ odpověděl Erivoj. To už se k nim otočilo všech pět postav (jasně, samí kluci, huso! pomyslela si). Podezření, že její přítomnost vyvolá více otazníků než jeho, se potvrdilo. Všichni se na ni dívali dost zmateně; bylo zřejmé, že se nechtějí dopouštět předčasných soudů, protože to, že sem přišla, přece ještě nemusí znamenat, že se bude chtít zapojit do jejich tréninku, ne?

Než jí tohle všechno proběhlo hlavou, stačil se už Erivoj pozdravit s většinou přítomných — podal si s každým pravou ruku, přičemž se navzájem stiskli až skoro u lokte. Toto gesto Malena viděla již mnohokrát — někteří, obzvláště starší muži se při tom ještě párkrát bouchli po ramenou či zádech, což vypadalo, jako by poplácávali svého oblíbeného koně.

Tentokrát se ale ubránila úsměvu. Nikoho z nich si nechtěla pohněvat předem.

„A ty jsi myslím Malena, nepletu se?“ ozval se hluboký, melodický hlas kousek od ní. Když se otočila tím směrem, spatřila urostlého muže s plnovousem a dlouhými světlými vlasy, které měl na temeni svázané do vysokého drdolu a ze stran podholené. Na první pohled se lišil od ostatních — byl vyšší, statnější v ramenou a šlachovitější. Přistoupil k ní pomalým, jistým krokem. Hned si vzpomněla, kdy a kde ho viděla naposledy.

„Ano, Malena, to jsem já,“ vypravila ze sebe. Muž se usmál tak širokým úsměvem, že odhalil snad všechny zuby, posazené jeden vedle druhého a zářivé jako ostří nože na ještěří šupiny.

„Já jsem Uillan,“ představil se. „Co tě k nám přivádí?“

Malena v tu chvíli nebyla schopná ze sebe vypravit ani slovo. Hlavu jí najednou naplnila myšlenka, že Uillan je přece už dospělý, že podstoupil Rituál — ona a holky byly u toho, když jeho proměnu vyhlašovali na Vítězném náměstí. Jak je vůbec možné, že je tady? Neměl by být někde jinde, na nějakém… místě pro dospělé?

Byla neskonale vděčná Erivojovi, že se ujal slova a celou situaci se rozhodl vysvětlit sám. Uillan tiše naslouchal jeho slovům a zdálo se, že je soustředěně hodnotí. Malena z jejich hovoru pochopila, že skupinu šermířů vede, ba co víc — je učitelem celého předmětu.

„Nemám nic proti tomu, abys s námi dnes cvičila,“ obrátil se nakonec k Maleně. „Není to ještě opravdová hodina, spíš jen takové drobné protažení po prázdninách, ale to ti asi vadit nebude.“ Nevěděla, jestli v jeho hlase skutečně postřehla náznak ironie, nebo jen byla ostražitější, připravená se bránit. Všimla si, že na ni Uillan hledí přimhouřenýma očima, kolem kterých se mu již začínaly prokreslovat nitky vrásek (jak je to sakra možný? pomyslela si. Vždyť je mu teprve šestnáct… nebo ne?). „Ale mám jednu podmínku,“ dodal po chvíli, „budu tě mít na starost já sám.“

Zmateně se na něj podívala; nevěděla, jestli jeho podmínku brát jako projev sympatií, či spíše obavu, že by si pod vedením kohokoli jiného mohla ublížit. Shlížel na ni a cosi v jeho očích ji zneklidňovalo.

„Jasně, nemám s tím problém,“ vypravila ze sebe a snažila se, aby její hlas zněl co možná nejlhostejněji. Pak se jaksi instinktivně narovnala v zádech, vypnula hrudník a zaklonila hlavu, aby se mu mohla podívat přímo do očí. „Kdy se do toho pustíme?“

„Už jsme začali — během na pět kilometrů,“ odpověděl Uillan a mávl rukou směrem k šermířům. „Kluci už jsou protažení a můžeme přejít na cvičení se zbraněmi.“

Malenu ani tak nezdrtilo pomyšlení na to, že by měla uběhnout pět kilometrů — to se jí dost možná v životě už někdy podařilo —, nýbrž představa, že by tuto vzdálenost měla absolvovat společně s několika příslušníky opačného pohlaví. Nebo teda aspoň ten kousek, než mě všichni nechají daleko vzadu, pomyslela si mrzutě.

„Ty můžeš rozběhání pro dnešek přeskočit,“ pokračoval Uillan, „stejně nebudeme dělat nic namáhavého. Jen se trochu rozcvič, ať se při tréninku nezraníš. A hlavně se nezapomeň protáhnout potom, jinak se zítra nezvedneš z postele.“

Teď Malena smích potlačit nedokázala — vyšel z ní ale jen jako krátké ufrknutí. Kdyby tehdy věděla, že následujícího dne nebude pro bolest schopná ani zvednout ruku, asi by si to odpustila i tentokrát.

Uillan a Malena poodešli kousek stranou od ostatních, do stínu mohutných starých stromů. Uillan s sebou nesl zbraně zabalené do hrubé tmavozelené látky tak, že je Malena nemohla vidět, ať nenápadně nakukovala sebevíc.

„Tady,“ zavelel a zastavil se u jednoho pařezu. Shodil své břemeno na zem. Ozval se tupý zvuk, při kterém dívka zbystřila. Není to snad…? Ani nestačila dokončit myšlenku a už se k ní Uillan otáčel a podával jí rukavice a…

„Dřevěnej meč?“ podivila se a zřejmě nedokázala skrýt zklamání, ačkoli se na ni Uillan podíval dost přísně.

„A co jsi čekala?“ opáčil. „Že tě nechám, aby sis hned na začátku ublížila?“

Rychle si od něj vzala rukavice i meč. Pak zůstala stát bez hnutí, ze strachu, aby zase neprovedla nějakou hloupost, Uillan neztratil trpělivost a třeba ji hned neposlal domů. On ale jako by o ni přestal jevit zájem — otočil se k ní zády a začal se přehrabovat ve vaku. V tu chvíli si přála být kdekoliv jinde na světě, nebo alespoň tušit, co se po ní teď chce. Nakonec se zhluboka nadechla a vydechla a neohrabaně si natáhla rukavice — zrovna v momentě, kdy se otočil zpátky k ní.

„Připravena?“ zeptal se. Strnule přikývla. „Výborně, stoupni si támhle.“

Popošli ještě o kousek dál, směrem k polorozpadlé zídce z nahrubo otesaných kamenů. Malena si vždycky představovala, že tam musí stát snad už od předkrálovských dob. Štěrbinami ve zdi se prodíraly dlouhé šlahouny popínavých rostlin a vypadaly, že ji co nevidět roztrhnou.

„Základem šermu je stabilita,“ uslyšela Uillanův hlas. „Je jedno, kolik máš síly, když tě každý hned povalí na zem.“

Najednou stál těsně za ní, až skoro cítila jeho dech — nebo si to jen představovala? Na šíji jí naskočila husí kůže.

„Ukážu ti základní pozici,“ řekl, postavil se vedle ní a zaujal dost legračně vypadající postoj — jednu nohu dal daleko před druhou, špičku zadní nohy vytočil směrem od těla a pokrčil kolena. Vypadal jako nějaký přerostlý, trochu nemotorný hmyz. Malena ale věděla, že se nesmí za žádnou cenu začít smát, to by byl její konec. „No tak, zkus si to!“ vybídl ji trochu netrpělivě Uillan. „A hlavně nezapomeň, musíš držet rovnováhu!“

Pokusila se napodobit jeho postoj. Když předsunovala jednu nohu před druhou, měla pocit, že jí křuplo v kyčli a něco se natáhlo v lýtku. Na poslední chvíli se udržela, aby nezasténala. Připadala si hrozně trapně.

„Není to špatné,“ uslyšela Uillana, „jen tu zadní nohu trochu víc vytoč.“ Obrátila se k němu a usmála se, tak brzkou chválu nečekala. On ji ale jedním dechem okřikl:

„Koukej se před sebe!“

Přistoupil k ní, chytil ji pevně za lýtko a umístil jí nohu do správné polohy. Malena jasně cítila, jak někde v ní něco několikrát zapraskalo.

„Tak a teď udělej pár kroků dopředu,“ vyzval ji Uillan. Poslechla, ačkoli se při každém pohybu celá zapotácela a někdy musela zamávat rukama, aby udržela rovnováhu. Bylo to jako snažit se přejít přes rozbouřený potok po tenké lávce. Nechápala, čím to je, že není schopná zpevnit tělo — nebyla zas taková padavka, vždyť byla daleko lepší sportovkyně než… no, třeba Ingerda. Ale teď jako by ji měl porazit i vzduch zvlněný motýlími křídly. Jak by jí zrovna tenhle směšný postoj měl pomoct ke stabilitě? Zatím přece způsobuje pravý opak! Uillanovi se každopádně své námitky přednést neodvažovala, pokračovala dál a vytrvale si v duchu nadávala.

Uillan se k ní v jednu chvíli prudce otočil a bez varování ji strčil z boku do ramene — neměla šanci jakkoliv zareagovat a nemohlo to pro ni skončit jinak než pádem. Svalila se dosti neelegantně do trávy a už už se mu chystala pěkně vyčinit, když jí došlo, že se nad ní vlastně sklání učitel, ne nějaký její spolužák či kamarád. Ale pak řekl něco, z čeho se jí zatmělo před očima.

„Co to bylo?“ zeptal se. „Vždyť jsem ti povídal, že nejdůležitější je stabilita, tak proč ses nechala tak snadno povalit?“

Nevěřila vlastním uším. Ne že by od něho očekávala vyloženou omluvu, ale tohle bylo prostě nefér.

„Na to bych se mohla zeptat taky. Ale předpokládám, že strkat do začátečníků, aby jim bylo jasný, jaký jsou másla, teď prostě frčí,“ vylétlo z ní bez přemýšlení. Když si vzápětí uvědomila, že je drzá na učitele, bylo už pozdě brát cokoliv zpátky. Což jí na druhou stranu připadalo vlastně docela osvobozující.

Uillan mlčel. Až po docela dlouhé době procedil sevřenými rty:

„Tak pojď, zkusíme to znovu. Jen trochu víc pokrč kolena. Jo a… omlouvám se.“

Po tréninku jí nadšení kazila jen vidina opětovného shledání se slečnou Faerovou. Naštěstí s ní ale nakonec učitelka probírala hlavně organizační věci týkající se práce vedoucí třídy. K jejímu rozvrhu se dostaly jen velice krátce na konci setkání. Faerová pouze dala najevo své pochybnosti ohledně hodin šermu a Malena se raději nezmiňovala, že už má jednu „lekci“ za sebou a že rozhodně má v úmyslu pokračovat.

Když vycházela z kabinetu, nepřemýšlela nad ničím jiným, než kam by se asi tak zašila, aby mohla nerušeně trénovat chození v základní pozici a nehrozilo nebezpečí, že ji někdo načapá. V zadumání si ani nevšimla, že se před ní najednou objevil…

„U všech trollů, ty mě snad sleduješ!“

Samým leknutím si div neuplivla na zem, což byl odpudivý zvyk, který znala od svého otce; teď jí ale překvapivě připadal jaksi namístě.

„Já s trollami nemám nic společného, třebaže jdu za Faerovou,“ vypravil ze sebe Erivoj zaraženě.

Malenu jeho slova donutila k úsměvu. Měl Erivoj i přes pokročilou znalost jazyka problém s některými spojkami, nebo v tom byl ukryt nějaký hlubší smysl?

„Tak to hodně štěstí a snad u sebe máš dost ochrannejch amuletů,“ řekla a protáhla se kolem něj, aby mohla odejít. Právě ji napadlo schovat se na dvorek za starou rybárnou, kam už nikdo nechodí, tam bude mít určitě klid. Stačila ale ujít jen pár kroků, než opět uslyšela jeho hlas.

„Jen jsem se chtěl zeptat…“ Malena si povzdychla a otočila se, neochotně. Zadívala se na něj. Jak tam stál, vypadal skoro ztraceně, ramena trochu svěšená, koukal na podlahu kamsi mezi ně. Bylo na něm něco tak…

„Ano?“ ozvala se netrpělivě a přešlápla z nohy na nohu.

„…jestli bys nešla ven, večer, někam…“

Sevřel se jí hrudník. Na chvíli měla pocit, že nemůže dýchat. Hleděla na Erivoje, prudkým pohybem ruky si odhrnula z čela neposlušný pramen černých vlasů a měla co dělat, aby udržela alespoň trochu normální výraz.

„Co jestli bych?“ dostala ze sebe po několika okamžicích.

„Já jenom že jsme si s ostatními umluvili, že bychom… můžeme dnes někam zajít,“ odpověděl, očividně v rozpacích. „Tak mě napadlo, jestli bys… nechceš taky.“

Snad nebylo slyšet, jak jí spadl kámen ze srdce. Nebylo to sice tak hrozné, jak se obávala, ale vidina, že půjde ven s partou kluků, z nichž možná některé bude i znát, ji stejně moc nelákala. Jak jen mu co nejšetrněji…

„Díky, dnes…“ zarazila se. Jak to pozvání vlastně myslí? Zve ji on sám za sebe, akorát někam, kde bude víc lidí, nebo ho někdo — třeba Uillan? — požádal, aby ji pozval? Bylo jasné, že obě možnosti jsou od sebe vzdálené jako den a noc. Na tu první by nepřistoupila; sice by to nebylo rande, nebyli by tam přece sami, ale člověk nikdy neví, jak to ten druhý pochopí. Třeba by to Erivoj považoval za projev náklonnosti nebo podobného nesmyslu, a to nemohla riskovat. Kdyby to ale náhodou myslel tak, že prostě jdou šermíři spolu ven a jestli nechce k nim do party, tak to už je jiná, nad tím by se uvažovat i dalo…

„… by to možná šlo, kdo jde ještě?“ dokončila větu jedním dechem.

„Ti, kdo byli dnes v parku,“ odpověděl, „Uillan…“

„Jasně, pamatuju se, nemusíš se obtěžovat mi je vyjmenovávat,“ přerušila ho Malena. A pak se na něho usmála, a kdyby ji tam viděl někdo další, asi by si pomyslel, že se právě pomátla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rituál.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.