Alena Jakoubková

Hledám manžela…děti vítány

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o, Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková, 2019

Foto na obálce © producer/Fotolia

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8981-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8982-0 (mobi)

Většina žen vybírá noční košili s větším rozmyslem než manžela.

(Coco Chanel)

Mně už nechutná pít… po asi třech vteřinách: Kdo si dá se mnou portské?

(Aleš N.)

Hele… hranolky… velmi toužebný pohled…

(hladová kamarádka na dietě, když odešli hosté od vedlejšího stolu…)

Přes léto neuklízím… jen zaklízím.

(Renata J.)

Děkuju, Renčo, jsi můj vzor v mnoha ohledech. A tohle je rada nad zlato…

(autorka této knihy)

♥♥♥

Myslíš si, že máš všechno…

A najednou máš náruč prázdnou,

naději už v srdci žádnou…

„Sandro, kruci, tohle přece musíš pochopit.“

Pravil muž, který mi před patnácti lety u oltáře slíbil, že mě bude milovat a ctít, dokud nás smrt nerozdělí. Radan přede mnou stál rozkročený, ruce založené v pase a blýskal po mně očima, jako bych to byla já, kdo se tu chystá rozmetat na cucky náš společný život.

Zavřela jsem oči.

Radana jsem poznala, když jsem v Praze studovala na univerzitě. Potkali jsme se v menze, a mladý, pohledný budoucí právník mě okamžitě zaujal. Velmi štíhlý, vysoký, s chlapeckým úsměvem na tváři. Hnědé vlasy, hnědé oči. Já jeho nejspíš zaujala také, protože si ke mně přisedl s tácem naloženým kompletním menu a začal si se mnou povídat. Když jsme dojedli, zeptal se, jestli bych s ním nešla druhý den do kina.

No jasně, že šla.

Ale trochu jsem dělala drahoty, to zase ano. Domluvili jsme se, že se sejdeme na Václaváku u koně. Já vím, ó, jak neotřelé.

Protože se mi Radan hodně líbil, dala jsem si na sobě záležet. Oblékla jsem si svoje nejtěsnější černé džíny, černou krajkovou halenku se spadlými rameny, lodičky na vysoké stříbrné jehle, a tolik stříbrných šperků, kolik mi ještě nezlomilo vaz.

Radan měl už koupené lístky na Tanec s vlky, ale my jsme z tohoto skvělého filmu moc neměli, protože jsme se celou dobu promítání věnovali jeden druhému, eufemisticky řečeno. Později jsme si zašli ještě na kávu do kavárny Louvre na Národní třídě.

Radan se mě zeptal, kde bydlím, a dvorně mi nabídl doprovod domů. Šli jsme pěšky přes most Legií Újezdem k Holečkově ulici. V té době už můj tatínek vydělával hodně peněz a díky tomu jsem se nemusela tísnit na koleji jako ostatní mimopražští studenti. Rodiče mi pronajali malý, ale komfortně zařízený byt, abych měla přes týden soukromí, na které jsem byla zvyklá, a mohla se v klidu učit.

Radana to ohromilo, popravdě řečeno. Studentka s vlastním bytem, to nebylo obvyklé.

Před domem v Holečkově ulici jsme se rozloučili dlouhým polibkem a slibem, že se uvidíme hned druhý den odpoledne. Radan navrhl, že bychom se mohli projít po Hradčanech a zajít si na výstavu portrétů českých umělců v Císařské konírně.

To se mi líbilo, že na mě nespěchal.

Když jsem po maturitě přišla do Prahy, začala jsem si s kolegou z ročníku, s Michalem, který chtěl jen chodit ke mně domů. Líbilo se mu, že jsem mu obvykle uvařila večeři… Moje návrhy, abychom si někdy zašli třeba i do kina, odmítal. Brzy mě to přestalo bavit a s Michalem jsem se rozešla.

Od té doby jsem nepotkala nikoho, kdo by mě zaujal.

Až Radan.

Je o tři roky starší než já, stejně jako já měl rád klasickou hudbu, staré malířské mistry a sport považoval za nebezpečnou činnost. Hodně jsme si rozuměli.

Netrvalo dlouho a já se zamilovala. Zdálo se mi, že tenhle vztah se vyvíjí, jak má. Trávili jsme s Radanem hodně času, podnikali jsme spoustu věcí. V létě mi Radan navrhl, abychom si vyjeli společně na prázdniny. Ukázalo se, že je nám spolu dobře, i když jsme se od sebe několik týdnů ani na chvilku neodloučili.

Radan si od dědečka, jenž ho vychoval a u kterého bydlel v ořechovské vilce, vypůjčil renaulta, a my s ním a se stanem a spacáky projeli jižní Francii a severní Itálii. Když jsme se vrátili na konci srpna domů, Radan se mě zeptal, jestli by se ke mně nemohl nastěhovat. Po společně strávených skvělých prázdninách mi to připadalo jako dobrý nápad. Během víkendu u rodičů jsem získala jejich formální souhlas a společně s Radanem jsme můj malý byt upravili tak, abychom se tam pohodlně vešli.

Radan si z domova přinesl jen oblečení a pár osobních věcí, protože se mohl kdykoli u dědečka stavit pro to, co by potřeboval, a já uvolnila pár polic ve skříních a v koupelně.

Tenkrát jsem si myslela, že jsem nejšťastnější holka na světě.

Radan studia dokončil dřív než já. Hned po promoci začal pracovat v jedné významné advokátní kanceláři a před Vánocemi mě požádal o ruku.

Tím mě zaskočil, měla jsem před sebou ještě pár let studia, proto jsem trochu váhala, myslela jsem si, že bychom měli počkat, až dostuduju i já, dokonce jsem si vyžádala týden na rozmyšlenou, a aby na mě nemohl tlačit, odjela jsem k rodičům na Bellevue. Radan mě ale bombardoval telefonáty, sliboval, že se pro mě nic nezmění, že se budu moct věnovat studiu stejně jako dřív, a já nakonec váhavě svolila.

Moji rodiče tu novinku moc radostně nepřijali. Eufemisticky řečeno.

Radana moji rodiče samozřejmě znali, protože na Bellevue, kde jsem s rodiči bydlela na zámečku, který tatínek zrestituoval společně se svojí sestrou Olgou, občas jezdil se mnou, ale navzájem si nepadli do oka. Radan si o mých rodičích myslel, že jsou nafoukaní kvůli svému původu, a že se nad něj povyšují, a moji rodiče si na oplátku o Radanovi mysleli, že je odtažitý a že mě nemá dost rád.

Uzavřeli mezi sebou sice jakousi gentlemanskou dohodu o neútočení, ale rodinná pohoda nikdy nezavládla. Radanovy návštěvy na Bellevue se postupně omezovaly na vánoční a velikonoční svátky, protože se v mém domově necítil dobře.

Naopak já jsem si velice oblíbila Radanova dědečka, který Radana vychovával, když jeho rodiče zahynuli společně při autonehodě. Radanovi bylo tehdy teprve sedm let, ale dědeček Ludvík nezaváhal a vnuka si vzal k sobě, i když už byl v té době vdovec, a věděl, že bude na výchovu i péči o malého vnuka sám.

Mezi mnou a Radanovým dědečkem to okamžitě zajiskřilo. Hned jsem si starého pána zamilovala a on si, myslím, zamiloval mě. Když jsme se pak s Radanem vzali, dědeček nám nabídl, abychom se přestěhovali k němu a zařídili si v domě horní patro a podkroví, kde budeme mít mnohem víc místa než ve smíchovském činžáku.

S tím jsem ráda souhlasila. Dědeček mi navrhl, abych mu tykala a říkala mu také dědečku. Trval na tom, abych si nahoře zařídila vlastní kuchyni, ale to jsem odmítla. Hned od začátku jsme vařili dohromady, protože mi připadalo divné, abychom vařili nadvakrát v jednom domě. V tom jsme se s dědečkem střídali. Kromě toho jsem byla doma víc než Radan a ráda jsem trávila s dědečkem čas.

Radanův dědeček byl právník, a byl to právě on, kdo Radana nasměroval ke stejné profesi. Dříve byl soudcem a udělal v té profesi slušnou kariéru, a ačkoliv mu bylo v době, když jsem si brala jeho vnuka už skoro osmdesát, stále pracoval z domova na částečný úvazek jako právní poradce. Práce ho udržovala ve skvělé duševní kondici. Sedět v jeho pohodlně zařízené kuchyni a povídat si s ním… to bylo prostě úžasné.

Postupně jsme se hodně sblížili. Dědeček vždycky říkal, že si mě snad Radan ani nezaslouží, a že nechápe, co na jeho hezkém, ale citově plochém vnukovi při svém temperamentu vidím. Radan se pro tyhle řeči vždycky vztekal, a jednou dokonce ublíženě poznamenal, že moji rodiče si to o něm určitě myslí taky.

Na to jsem neměla co říct. Vždyť to byla pravda.

Radan si představoval, že se vezmeme v Praze jen sami dva se svědky, protože mu to připadalo jako moderní řešení, a myslím, že se chtěl vyhnout tomu, aby na svatbu přijeli moji rodiče, ale s tím jsem nemohla souhlasit. To jsem rodičům udělat nechtěla. Ostatně ani dědečkovi ne. Prosadila jsem si, že jsme se s Radanem vzali na jaře na Bellevue, se vší pompou, jak si to přála moje maminka.

Radan kvůli tomu zpočátku dost vyváděl, snažil se prosadit si svou, ale dědeček se postavil na moji stranu. Vnukovi vysvětlil, že svatba není jen záležitost snoubenců, ale celé širší rodiny a přátel, a taková svatba ve venkovském kostelíku je přesně to pravé, odkud vykročíme na společnou cestu důstojně, jak se patří.

Moji rodiče si o tom, že se chci vdát ještě předtím, než dokončím školu, mysleli své, domnívali se, že bych měla nejdřív dostudovat, ale co jim zbývalo, než se nakonec, jakkoli neradi, radovat se mnou a vrhnout se do svatebních příprav?

V polovině května jsme si tedy s Radanem řekli vzájemné ano v malebném kostele Nejsvětějšího srdce Páně ve Stříbrné, v kostele, který byl vysvěcen teprve v roce 1910, a kde byl pokřtěn můj tatínek a teta Olga, a byla jsem tam pokřtěna i já.

Kromě rodiny se svatby zúčastnila jako moje svědkyně moje nejlepší a nejstarší kamarádka Pavlína, a to i přesto, že mi svatbu rozmlouvala, protože si o Radanovi myslela, že je to obyčejný náfuka, a prorokovala mi, jí jednou dám za pravdu.

Pavlína byla v té době přitom už sama vdaná a měla malou dcerku.

Z Prahy přijel Radanův nejlepší kamarád Pavel s Lídou, kterou si později vzal a která se stala v Praze mojí přítelkyní a spojenkyní. Pavel byl Radanův svědek.

Na Radanova dědečka udělalo Bellevue i moji rodiče dojem a on udělal dojem na moje rodiče. Navzájem se spřátelili, což mě moc potěšilo. Pavlína se mě během svatební hostiny, kterou maminka připravila na zámku ve velké jídelně, zeptala, proč jsem si raději nevzala toho milého dědečka, jenž mě má tak očividně rád, namísto upjatého Radana, který se na ni a na jejího manžela Jardu povyšoval, jako by byl něco lepšího, než jsou oni, jenom proto, že bydlí na vesnici.

Nu, byla jsem zamilovaná…

A to jde pak rozum ke všem čertům. Ach jo…

Po svatbě jsem se přestěhovala k Radanovi a jeho dědečkovi, zařizovala jsem náš byt a začala se starat o dům i o domácnost, a musím říct, že mi to dělalo radost. Jako kuchařka určitě nepatřím k nejlepším, ale dědeček mi pomáhal, v tomto oboru se mi stal vzorem i učitelem, a já časem našla ve vaření zalíbení.

Po promoci jsem začala překládat technické texty pro nějakou agenturu a později se našla statečná redaktorka, která mi k překladu zadala francouzskou detektivku, takže jsem nemusela chodit do práce, protože překlady jsem mohla dělat z domova.

Žili jsme si hezky, Radan po tříleté praxi složil advokátní zkoušku a začal vydělávat slušné peníze. Práce ho brzy skoro pohltila. Byla pro něj častým argumentem, proč nemůžeme odjet na Bellevue, abychom strávili víkend s mými rodiči.

„Sandro, mám důležitého klienta, nemůžu si jen tak odjet.“

„Nebyli jsme u našich už měsíc,“ bránila jsem své plány.

„Tak tam zajeď sama,“ navrhl. A tak to také bylo.

Skoro pořád… Člověk si ale zvykne.

Někdy jsem na Bellevue jela sama, jindy s dědečkem, který se mnou, na rozdíl od svého vnuka, jezdil za mými rodiči, s nimiž se spřátelil, moc rád. Protože se musel na stará kolena postarat o vnuka, nezbylo mu, než aby se naučil vařit a moji maminku často překvapil nějakou specialitou, kterou ukuchtil v její kuchyni.

Vyprávěl, že nikdy vařit nemusel, protože jeho Blanka byla skvělá kuchařka, takže ho z kuchyně hned po svatbě jednou provždy vykázala. Jako vdovec se odbýval obloženými chleby, párkem nebo jídly z restaurace, ale s příchodem vnuka se musel postavit kuchyňské výzvě tváří v tvář. V knihkupectví si nakoupil spoustu kuchařských knih, a protože nejhezčí se mu zdály ty zahraniční, nákupní košík zaplnil francouzskými, italskými a španělskými kuchařkami. Jeho vnuk tak vyrůstal na paelle, mořských rybách a špagetách s vynikajícími omáčkami. Z dědečkovy záliby jsem po svatbě s Radanem profitovala i já. Nejen jako strávník, ale i jako dědečkův nadšený učeň.

S dědečkem jsem v Praze trávila spoustu času. Byl to on, kdo se mnou zašel do Rudolfina na koncert klasické hudby, když mi Radan na poslední chvíli zavolal, že se nemůže z kanceláře utrhnout. Byl to on, kdo si se mnou povídal v ty večery, které trávil Radan s důležitými klienty, a mě jako módní doplněk u toho nepotřeboval. A byl to dědeček, kdo se mnou obíhal lékaře, když jsem ani po třech letech manželství neotěhotněla, a chtěla jsem vědět, jestli se s tím dá něco dělat.

Radan děti chtěl, nebo to alespoň tvrdil, ale odmítl třeba i jen připustit možnost, že chyba je na jeho straně. K lékaři kvůli tomu nikdy nešel, ačkoli bylo jasné, že by to mohlo pomoct. Mně doktoři oznámili, že žádný důvod pro to, abych nemohla otěhotnět, nevidí.

Přesto jsem chodila na speciální cvičení a kurzy… Moc jsem chtěla děti. Ale nešlo to.

Prostě to nešlo.

A byl to dědeček, kdo mě utěšoval, když bylo jasné, že děti mít nebudu, protože jsem už zkusila všechno, a bylo to marné. Můj manžel prostě pokrčil rameny:

„No tak mít děti nebudeme, no…“ Po pár letech jsem to vzdala.

Smířila jsem se s tím.

Zhruba v té době, kdy jsem se musela vyrovnávat s tím, že se dětí nedočkám, jsem přišla na to, že si Radan zpestřuje milostný život s mladší kolegyní.

Byli jsme v té době spolu už sedm let, nejspíš jsem se mu okoukala.

Ten den jsem šla odevzdat překlad do jednoho nakladatelství v centru Prahy, a napadlo mě, že Radana překvapím v kanceláři a vytáhnu ho na oběd. Už asi týden nebyl doma na večeři, myslela jsem si, že mi tu společnou hodinku manžel dluží.

Zamířila jsem tedy na Vinohradskou třídu, kde sídlila jeho kancelář. Šla jsem pěšky, byl nádherný den plný slunce, obhlížela jsem obchody, a v jednom butiku na Náměstí Míru jsem si koupila krásnou hedvábnou růžovou šálu protkávanou stříbrnými nitkami a s dlouhými třásněmi, a hned jsem si ji ovázala okolo krku.

Měla jsem báječnou náladu…

Vyběhla jsem schody do druhého patra perfektně zrenovované kancelářské budovy, otevřela dveře a vstoupila do elegantně zařízené recepce. Zeptala jsem se recepční Karly, jestli je Radan ve své kanceláři a ta mi to potvrdila. Než jsem však stačila vykročit, dveře manželovy kanceláře se otevřely a objevil se v nich Radan, objímaje přitom mladou atraktivní brunetku. Mě si vůbec nevšiml. Brunetku vášnivě políbil a hnětl jí přitom zadek a tiskl si ji k sobě.

Recepční ho hlasitým zakašláním upozornila, že se něco děje.

Teprve pak si mě Radan všiml, pustil brunetku a odstrčil ji od sebe.

Vykročil ke mně.

Já se ale otočila na patě a vyběhla jsem ven. Báječná nálada byla pryč.

Jak mi to mohl udělat?

Mávla jsem na projíždějící volné taxi a řidiči nadiktovala naši adresu. Srdce mě bolelo, nedokázala jsem zabránit slzám, aby mi zrádně nestékaly po tvářích.

Vlítla jsem do domku, vyhnula se dědečkovu obývacímu pokoji, kde obvykle pracoval nebo si hověl s knížkou, i když se mi moc chtělo podlehnout pokušení a svěřit se mu, co mi jeho vypečený vnuk provedl, a vyplakat se na jeho rameni.

Vystoupala jsem ale nahoru, v šatně jsem si do cestovní kabely naházela pár kousků oblečení a v koupelně si opláchla tvář. Nemělo smysl, abych se stopy po pláči pokoušela zamaskovat make-upem, stejně za chvíli začnu zase bulit.

Do dědečkovy pracovny jsem jen nakoukla, aby mi dědeček neviděl do tváře. Řekla jsem mu, že mi telefonovala maminka, a poprosila mě, abych na pár dní přijela, že tatínek je už dlouho pryč, přednáší na univerzitě někde v centrální Africe, a jí je doma samotné smutno. Dědeček mě ale nenechal jen tak odejít. Vstal, aby mě před cestou objal, a bylo vidět, že se vyděsil, když viděl moji pláčem ztrhanou tvář.

„Sandro, co se stalo?“ Zavrtěla jsem hlavou.

„Něco s tvými rodiči?“ naléhal.

„Ne, ale… musím odjet.“ Dědeček přikývl.

„Dobrá, Sandro, ale pojedu s tebou. Takhle bys neměla řídit.“

„Ne, dědečku, to je dobré, zvládnu to.“

Jenže dědeček mě neposlouchal. Aniž řešil, že je oblečen jen po domácku, v pohodlných hnědých manšestrových kalhotách a staré vestě, šel se mnou k mému autu, posadil se za volant a vyjel z garáže. Nezbývalo mi nic jiného, než kabelu šoupnout do kufru a přisednout si k němu na místo spolujezdce.

Když dědeček vyjel na výpadovku na Karlovy Vary, zeptal se:

„Co se stalo tvým rodičům?“

„Nic. To…“

Do tohohle přece nebudu dědečka zatahovat. I když… on se do toho zatáhl sám.

Tohle neuhraju, to už mi bylo jasné. Ach jo…

„Jestli se nestalo nic rodičům, a přesto za nimi jedeš, Sandro, aniž si dáš před odjezdem šálek kávy, tak to může znamenat jen jediné. Utíkáš od Radana. Co se stalo?“

„Dědečku, já o tom nechci mluvit.“

„Ublížil ti?“

Přikývla jsem.

„Víš, jaký je, Sandro, on někdy říká věci, které tak nemyslí.“

„Ano, to vím…“

„Tak co se stalo?“ naléhal dědeček.

„Chtěla jsem ho překvapit a vzít ho na oběd. Jenže on…“

„Co, on…?“

„No, on má… on má…“ Nedokázala jsem to vyslovit.

„Neříkej mi, že má ženskou?“

„Zjevně ano.“

„Opustíš ho kvůli tomu?“

„Asi ano. Přece, po tom co mi udělal… Už s ním nechci být.“

„Rozumím ti, moje milá, ale jseš si jistá, že je ti opravdu nevěrný?“

Povzdechla jsem si a otřela si oči.

„Viděla jsem ho, jak ji líbá a… sahá jí na zadek.“

„To nemusí nutně znamenat, že s ní spí.“

„Nemusí, ale já myslím, že ano… Všechny ty večery, které není doma, víkendy, kdy se musí nutně setkat s nějakými důležitými klienty, služební cesty bůhví kam několikrát za měsíc… A i kdyby s tou courou nespal, nestačí snad, že se s ní v práci líbá, aniž se stará o to, jestli ho u toho někdo uvidí? To může znamenat jen jediné.“

„Sandro, já jsem na tvé straně,“ upozornil mě laskavě dědeček, „ale než se definitivně rozhodneš, co uděláš, promluv si s Radanem. Vím, že můj vnuk není ideálním manželem, ale myslím, že tě má opravdu rád. Mohla bys mu tu nevěru odpustit…“

„Myslíš, dědečku, že mě přesvědčí, že s tou ženskou nic nemá?“

„Ne, to asi… asi to pravda je. Určitě je,“ opravil se.

„Víš, doufám, že ti Radan popravdě vysvětlí, co se děje. Že se k tomu postaví jako chlap. Že se ti upřímně omluví, slíbí, že už se to nebude opakovat. A doufám, Sandro, že mu odpustíš.“

„To není tak snadné… Pořád je vidím před sebou.“

„Zůstaneme pár dní na Bellevue u tvých rodičů, moje milá, aby sis to mohla pořádně promyslet,“ navrhl dědeček. „Vím, že tvoji rodiče, až jim to o Radanovi řekneš, budou naléhat, aby ses s ním hned nechala rozvést, a nikdo by se nemohl divit, kdybys to opravdu udělala,“ dědeček si povzdechl. „Sandro, já si ale myslím, že máš Radana pořád ráda, viď? Počkej, co ti k tomu řekne, prosím, slib mi to.“

Nepatrně jsem přikývla.

„Nerozhoduj se dřív, dokud si s Radanem nepromluvíš, ano?“

„Dobře.“

Že se mnou není všechno v pořádku, poznala maminka, sotva jsem se vysoukala z auta a vzhlédla ke schodišti. Viděla jsem, že maminka stojí nahoře. Rozběhla se po schodech dolů ke mně, aby mě objala a políbila. Podívala se zvědavě na dědečka, který vystoupil z auta také.

Otázku směřovala k dědečkovi.

„Ludvíku, co se stalo?“

„Eliško, prosím, nedáme si napřed kávu?“ Maminka neochotně přikývla a zavedla nás do kuchyně. Posadili jsme se s dědečkem k mohutnému kuchyňskému pracovnímu stolu s mramorovou deskou uprostřed místnosti, na němž obvykle krájíme ingredience, než je nasypeme do hrnce nebo do pekáče. Ten stůl už hodně pamatuje, a teď bude opět svědkem… Čeho? Sotva se dá mluvit o nějaké rodinné tragédii. Snad jen o smutku…

K probírání rodinného dramatu se tento stůl dokonale hodil.

Maminka před nás postavila šálky a pobídla mě:

„Tak, Sandro, ven s tím.“

Nadechla jsem se a podívala se mamince do očí.

„Je něco s Radanem?“ zeptala se.

„Podvádí mě.“

Maminka se podívala na dědečka.

„Ludvíku, co ty o tom víš?“

„Dozvěděl jsem se to až dneska, Eliško, stejně jako Sandra. Chtěla Radana překvapit v kanceláři… a on překvapil ji. Přilítla domů a chtěla hned jet sem, ale měl jsem o ni strach, byla úplně vykolejená. Proto jsem přijel s ní, aby nemusela řídit,“ vysvětloval.

„To je od tebe hezké, Ludvíku, děkuju,“ povzdechla si maminka. Nu, nejlíp, když řeknu hospodyni, aby ti připravila pokoj, Ludvíku, ten Sandřin je připravený pořád.“

„Jsi hodná. Takže mohu zůstat i já?“

„No samozřejmě. Jak dlouho tu zůstanete?“ zeptala se.

„Já napořád,“ řekla jsem umanutě.

„Samozřejmě můžeš,“ přitakala hned maminka.

„Sandro, slíbilas mi, že se nerozhodneš, co podnikneš, dokud si s Radanem nepromluvíš,“ připomněl mi jemně dědeček. „Prosím, dej mu šanci, aby ti to celé vysvětlil.“

„Jak by asi mohl vysvětlit nevěru?“ podivila se upřímně maminka.

„Sandra viděla jen to, jak někoho líbá.“ Vyletěla jsem:

„To nebyla nějaká jen tak kamarádská pusa na tvář, jazykem ji lechtal v krku a celou tu dobu, než ta pitomá sekretářka zakašlala, aby ho na mě upozornila, Radan tý couře mudlal zadek.“

„Jestli je to tak, nevidím jediný důvod, proč by měla Sandra s Radanem mluvit,“ rozlítila se maminka-tygřice. „Jestliže Radan Sandru hanebně podvádí, nemá žádné právo chtít, aby mu odpustila nebo mu dávala další šance. Šanci dostal, když Sandra souhlasila, že se za něj provdá, ale zjevně ji nevyužil. Sandra mu nic nedluží.“

„Eliško, prosím, nebuď tak nesmiřitelná,“ poprosil maminku dědeček.

„Zůstaňte tu tak dlouho, jak budete chtít,“ řekla maminka upjatě.

Radan mě samozřejmě naháněl mobilem, zjevně měl zájem na usmíření. Ale mě ani nenapadlo, abych mobil zvedla. Ještě jsem na slovní přestřelku ani na manželovy plané výmluvy nebyla připravená. Chtěla jsem si všechno pořádně promyslet. Když mi Radan zavolal z cizího mobilu, hned, jakmile jsem pochopila, kdo mi volá, mobil jsem zamáčkla a vypnula. Že se mi nedovolá nikdo, mi bylo jedno.

Naštvalo mě, že se mě Radan pokouší obelstít.

S dědečkem ale můj nevěrný manžel mluvil, dědeček mu mobil zvednul. Nevím, co mu Radan nakukal, ale když si s vnukem promluvil, přišel dědeček za mnou.

„Sandro, já se Radana ani trochu nezastávám, jen tě prosím, aby sis s manželem promluvila, jak jsi mi slíbila. Nech ho, aby ti to vysvětlil, mně tvrdil, že s tou ženskou nic nemá… A třeba je to opravdu tak,“ dědeček se mi prosebně podíval do očí.

„Tvůj vnuk ti lže,“ řekla jsem neústupně.

Pak už jsme spolu o tom nemluvili. Chodila jsem na dlouhé procházky a přemýšlela jsem o tom, jak vlastně chci v budoucnosti žít. S Radanem? Bez Radana?

Po asi týdnu jsem si to ujasnila. Došla jsem k názoru, že jsem připravená manželovi odpustit, pokud mě kajícně požádá o odpuštění. Po té době strávené doma na Bellevue jsem si uvědomila, jak moc ho mám pořád ráda. Nedovedla jsem si představit, že bych žila bez něj. Vlastně jsem si musela připustit, že mě rozchod doslova děsí.

No, já vím… Nesvědčilo to o mé vyspělosti. Ach jo…

Nehodlala jsem to Radanovi ale nijak ulehčovat, pochopitelně. Chtěla jsem, aby přijel sám od sebe sem, do jámy lvové, do mého domova, který z pro mě nepochopitelných důvodů tak nesnáší, a čelil tu nejen mně, ale i mým rodičům.

Zkrátka a dobře, přála jsem si, aby se k tomuto problému můj manžel postavil jako chlap. Ale jestli se neodhodlá a nepřijede sem, tak podám žádost o rozvod.

Jakkoli mě ta představa děsila.

Před dědečkem jsem o tomto svém rozhodnutí ani nemukla, protože on by sem Radana dostrkal po dobrém, nebo po zlém. Dědečkovi jsem rozuměla, bránil svého vnuka.

Dědečka jsem chápala, ale musela jsem si to udělat po svém.

Chtěla jsem, aby Radan přijel sám od sebe.

Aby mi dokázal, že mu na mně pořád ještě záleží. Mamince jsem to ovšem řekla.

Pokrčila rameny.

„Sandro, když si chlap začne něco s kolegyní v práci, je to vůl. Není to jakž takž omluvitelné jednorázové uklouznutí pod vlivem alkoholu. Já bych tvému otci neodpustila ani to, ale snad bych to dokázala pochopit. Když si chlap začne něco s kolegyní, s níž tráví víc času než s manželkou, není to úlet. Jedná se o paralelní vztah.“

„Já vím, ale když já ho miluju…“ Maminka byla neústupná:

„Dobře si to s tou druhou šancí rozmysli, Sandro. Copak jsi neměla žádné podezření, že ti zahýbá? Musel s ní trávit čas, kdy měl být s tebou. Nebylo ti nic divné?“

„Radan trávil spoustu času v práci… Tedy… říkal to. Mělo mi to připadat podezřelé, ale já mu věřila. Myslela jsem si, že mě má rád, stejně jako já jeho, mami. Jestli si sem ale pro mě Radan přijede, omluví se a slíbí, že to s tou ženskou okamžitě skončí, že už se to nebude nikdy opakovat, že se postará, aby ta ženská z firmy odešla, nebo si najde jinou práci on… Tu druhou šanci mu prostě dám.“

„Děláš chybu, Sandro.“

„Chci mu tu šanci dát.“

„Je to tvůj život, ale já ti říkám, že děláš chybu. Když někdo nestydatě podvádí, udělá to znovu. Radan na mě nepůsobí jako muž, který by si druhé šance vážil.“

Pokrčila jsem rameny.

Dědeček zůstal na Bellevue dva týdny, ale když se pak vrátil domů tatínek a zaujal postoj ještě odmítavější než maminka, odjel sklíčeně do Prahy. Předtím mi ale připomněl slib, který jsem mu dala, a naléhal na mě, abych si zapnula mobil.

To mě ovšem ani nenapadlo.

Radanovi trvalo několik týdnů, než pochopil, že jestli chce se mnou mluvit, musí přijet za mnou na Bellevue. No ale pak se jednoho dne objevilo jeho auto na příjezdové cestě. Radan zaparkoval a vystoupil z auta. Náhodou jsem ho viděla z okna horního salonku, ale dolů jsem se nehrnula. Jen ať si můj nevěrný manžel pěkně nejdřív promluví s mými rodiči, aby viděl, jaký zaujímají postoj.

Aby si uvědomil, že za mnou moji rodiče stojí. Nejdřív si ho všiml tatínek a vydal se dolů.

„Co tu chceš?“ udeřil na Radana nepohostinně.

„Přijel jsem za Sandrou.“

„Ví moje dcera o tom, že jsi tady?“

„Ne, ona mi… nezvedá mi mobil.“

„Takže s tebou mluvit nechce.“

„Jene, prosím, nechte mě s ní promluvit.“

„Počkej tady, jdu se jí zeptat, jestli chce ona mluvit s tebou.“

Nahoře na schodišti se objevila maminka.

„Uvařím kávu,“ navrhla diplomaticky. Tatínek k ní vzhlédl:

„Eliško, nebude žádná káva. Radan už není v našem domě vítán,“ řekl neústupně, jako patriarcha z minulého století. „Jestli si s tím nevěrníkem a podrazákem bude chtít Sandra promluvit, ačkoli podle mého názoru mu žádné naslouchání, natožpak dokonce odpuštění nedluží, musí naše dcera vyjít ven z domu.“

Pak se otočil k Radanovi:

„Lidmi, jako jsi ty, hluboce opovrhuju. Doufám, že Sandra pochopila, co jsi zač, a vyrazí tě odsud. Jsi odporný podrazák, nejraději bych na tebe poslal své chlapy, aby tě vynesli v zubech.“

Maminka si povzdechla:

„Dojdu říct Sandře, že je Radan tady.“

Maminka mě našla v mé koupelně, kde jsem si před zrcadlem pečlivě opravovala make-up a vyčesávala si vlasy do francouzského uzlu. Hodlala jsem zdůraznit, že jsem dáma každým coulem. Mezitím jsem se už stačila převléknout do hedvábných květovaných šatů, v nichž mi to slušelo, jak jsem moc dobře věděla.

Nebo jsem si to alespoň myslela.

„Takže víš, že je tady,“ konstatovala maminka suše.

„Promluvím si s ním, mami.“

„Tatínek si nepřeje, aby Radan vstoupil do domu.“ Pokrčila jsem rameny.

Věděla jsem, že moji rodiče nebudou šetřit opovržením k člověku, který mi ublížil a ponížil mě. Jenže já jsem Radana milovala. A někde v koutku duše jsem doufala, že mi dokáže to, co jsem viděla u něj v práci, nějak rozumně vysvětlit.

Jo, byla jsem úplně blbá. Ach jo…

„Mami, tak my se trochu projdeme.“ Protáhla jsem se okolo ní a vydala se ven. Radana jsem spatřila u jeho auta.

Když si všiml, že jsem vyšla z domu, vyndal ze zadního sedadla obrovskou kytici rudých růží a vydal se pod schody. Vzhlížel ke mně, a já jsem pomalu kráčela dolů.

„Ahoj Sandro.“ Pokývla jsem hlavou.

Radan ke mně přistoupil a chtěl mě obejmout, ale já jsem couvla.

„Radane, můžeme si promluvit, nic víc.“

„Kytku si ode mě vezmeš?“

„Odnesu ji nahoru a dám ji do vázy.“

Když jsem se vrátila, navrhla jsem:

„Pojďme do parku.“

Radan se mě pokusil vzít za ruku, ale já mu ji vymanila.

„Nesahej na mě,“ řekla jsem tak klidně, jak jsem jen dokázala.

„Sandro, to co jsi viděla, nic neznamenalo.“ Mlčela jsem.

„Skončil jsem to.“ Mlčela jsem.

„Copak mi na to nic neřekneš?“ To je celý Radan.

Skončil jsem to, a tím je to vyřešené.

To by se mu hodilo, ale tak jednoduše to nepůjde. Zastavila jsem se a otočila se k němu.

„Beru na vědomí,“ řekla jsem sarkasticky.

„Vrátíš se domů… se mnou?“

„A proč bych měla?“

„Jsme manželé,“ připomněl mi a tím mě pekelně naštval.

„Na tos měl myslet předtím, než sis začal s tou… ženskou.“

„Sandro, nic to neznamenalo, miluju tebe,“ řekl konečně.

„To je všechno, cos mi přijel říct?“

„Mohla bys mi odpustit?“ vysoukal ze sebe.

„Budeš ji dál vídat každý den?“ zajímalo mě.

„Pracujeme spolu,“ pokrčil rameny.

„Tak to se s tebou domů nevrátím, Radane,“ řekla jsem, otočila jsem se a vydala se zpátky k domu. Co si Radan myslí? Že mě bude dál balamutit? Že mu to jen tak lehce projde, oklepe se z toho a dál si bude užívat flirtu, který mu oslazuje život?

Tak blbá jsem zase nebyla.

„Co po mně chceš?“ zeptal se udiveně. Fakt to nechápal.

„Nic, vlastně nic. Myslela jsem, že ty chceš něco po mně, Radane.“

„Ale já přeci nemůžu jen tak odejít z práce…“

„Nic se neděje,“ ujistila jsem ho, i když mi srdce krvácelo.

„Sandro, počkej…“

„Vrať se do práce, Radane, když je pro tebe důležitější než já.“

Nedostatek manželovy pokory mě zaskočil. Myslela jsem si, že mě bude prosit, abych se k němu vrátila, a že mi bude slibovat, že se to už nikdy nebude opakovat…

Tak to jsem se zjevně přepočítala. Bylo mi strašně.

Vraceli jsme se společně k domu, Radan se mnou držel krok a hučel do mě, jak je pro nás (pro nás… mě vomejou) jeho práce důležitá, ale já na jeho řečičky nereagovala. Neměla jsem v úmyslu nechat ho, aby ze mě dál dělal pitomce. To zvládnu bez problémů sama. Bez rozloučení jsem vyběhla schody, na které se Radan neodvážil vstoupit.

No, alespoň něco.

Maminka na mě čekala v obývacím pokoji s konvicí čerstvě uvařené černé kávy a talířkem skořicových sušenek s čokoládovou polevou. Posadila se vedle mě a položila mi ruku kolem ramen. Počkala, až se trochu uklidním a přestanu plakat, a teprve pak se jemně zeptala:

„Chceš mi o tom říct?“ Povzdechla jsem si.

„Prý mě miluje a s tou ženskou to skončil, alespoň to tvrdí. Chce, abych se s ním vrátila domů, ale nehodlá si najít jinou práci, aby ji neměl pořád na očích, což znamená, že by s ní nadále trávil spoustu času a nevyhnutelně by to vedlo k tomu, že by s ní dál…“

Znovu jsem se rozplakala.

„Mami, já ho miluju. Proč mi to udělal?“

„Protože je to bezcharakterní parchant?“ nabídla mi vysvětlení maminka.

„Já vím, že je, ale nemůžu si pomoct. Miluju ho.“

„Jak můžeš milovat chlapa, který tě podvádí?“ Pokrčila jsem rameny.

Popravdě řečeno, sama bych to ráda věděla.

Ale nehodlala jsem manželovi vyjít ani o krok vstříc. Alespoň tolik hrdosti ve mně zůstalo. Vypadalo to, že už Radana nikdy neuvidím, a začala jsem se s tím pomalu smiřovat. Právě když jsem docházela k rozhodnutí, že tu nikam nevedoucí situaci ukončím a podám žádost o rozvod, Radan se na Bellevue objevil znovu.

Bylo to skoro dva měsíce po první návštěvě. Dana nakoukla do mého pokoje.

„Sandro, přijel tvůj manžel. Chceš ho vidět?“ Přikývla jsem.

Takže je tady.

Z jakého důvodu asi?

Vyšla jsem na schody a škodolibě jsem si pomyslela, že Radan tam dole vypadá dost zkřísnutě. Respektoval příkaz mého tatínka, že do domu nesmí. To pro něj muselo být hodně pokořující, ale nelitovala jsem ho. Zachoval se ke mně hnusně.

Zeptala jsem se:

„Cos mi přišel říct?“

„Nemohla bys sejít dolů?“

Sešla jsem asi do poloviny schodiště. Pak jsem se zastavila a vyčkávala.

„Sandro, promluvil jsem se šéfem, a ten moji situaci pochopil. Postavil se za mě a pomohl mi to vyřešit. Ta… No, ona u nás byla jako praktikantka, propustil ji.“

Mlčela jsem.

„Slibuju, že už se s ní nesetkám. Prosím, vrátíš se domů?“

„A co bude dál?“ zajímalo mě.

„Už se to nestane,“ řekl Radan pokorně. Pokrčila jsem rameny.

Bylo mi jasné, že víc od Radana čekat nemohu.

„Vrátím se domů,“ řekla jsem tedy, „ale ne teď s tebou. Mám tu rozdělanou práci, musím ji brzy dokončit. Přijedu příští týden svým autem. Zavolám, kdy dorazím, chci si také nejdřív promluvit s rodiči. Ale nečekej, že bude hned všechno jako dřív,“ varovala jsem ho. „Potřebuju čas, než se k tobě vrátím… se vším všudy.“

„To mi stačí,“ pokývl hlavou.

Pak se Radan otočil a šel ke svému autu. Já se vrátila do domu.

Moji rodiče seděli v jídelně.

Vyčkávavě ke mně vzhlédli.

„Řeknu vám to po obědě.“

Posadila jsem se k nim ke stolu a maminka zavolala na hospodyni Danu, že může nosit jídlo na stůl. Zatímco Dana doprostřed stolu postavila mísu se zeleninovou polévkou, košík s pečivem a talíř obložený studenými nářezy, mlčeli jsme, i když Dana byla o mých manželských problémech kompletně informovaná.

Aby nebyla, musela by být hluchá.

Když Dana odešla, tatínek spokojeně poznamenal:

„Poslalas ho domů…“ Povzdechla jsem si.

„Ale slíbila jsem mu, že se příští týden vrátím do Prahy.“

Tatínek pokrčil rameny.

„Sandro, my si s maminkou myslíme, že bys Radanovi nevěru odpouštět neměla, protože když tě podvedl jednou, je tu dost velký předpoklad, že se to bude opakovat. Odjakživa jsem tušil, že ten chlap nemá žádný charakter,“ ušklíbl se s opovržením. „Ale předpokládali jsme, že ti nakonec pomotá hlavu sliby, které stejně jednou zase poruší. Nu, je to ale tvoje věc. I když si myslíme, že děláš chybu.“

„Tati…“ pokoušela jsem se otce přerušit. Marně, samozřejmě.

Tatínek dořekl, co chtěl:

„Jsme ale připraveni tvé rozhodnutí respektovat, jakkoli s ním nesouhlasíme. Radan zůstává tvým manželem, takže když přijedeš domů, může přijet s tebou. Srdečné chování ode mne očekávat pochopitelně nemůže, ale budu zdvořilý.“

Přikývla jsem.

„Miluju ho, a chci mu dát druhou šanci.“ Tatínek jen zakroutil hlavou.

Maminka si povzdechla.

♥♥♥

Když jsem se vrátila do Prahy, trvalo mi několik týdnů, než jsem dokázala Radanovi důvěřovat alespoň natolik, abych pořád nemyslela na to, co jsem viděla u něj ve firmě. Ale je pravda, že na mé odpuštění moc nenaléhal, netlačil na pilu, zato se hodně snažil. Z práce se vracel už odpoledne a často mě zval na večeře, kupoval lístky do divadla a na koncerty a o víkendech jsme jezdili na výlety.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hledám manžela…děti vítány.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.