Jan Bauer

Dvě císařovny

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2014, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014, 2015, 2019

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8987-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8988-2 (mobi)

Kniha první - PÁD CÍSAŘOVA ZETĚ

Insipiens sapientia (V úskoku je moudrost.)

Heslo rakouského vévody Rudolfa IV. Habsburského,

řečeného „Zakladatel“

Nástup prudkého Rudolfa IV., sžíraného nezřízenou ctižádostivostí, poznamenal Karlovo dynastické dílo těžkými nesnázemi…

Český historik prof. PhDr. František Kavka, CSc.

Léta od narození Ježíše Krista 1358

I

Do krčmy U Tlustého Hanse vstoupil vysoký muž v černém dominikánském hábitu s kápí staženou hluboko do čela. Číšnice, hezká drobná blondýnka s poněkud hrubými rysy tváře, sebou polekaně trhla a zmizela v kuchyni.

„Hansi,“ oslovila krčmáře, „přišel nějaký divný mnich. Co tady asi chce?“

Hans, který rozhodně nezapřel svoje přízvisko, roztáhl ústa k širokému úsměvu. Přitom odhalil svoje zažloutlé zuby, mezi nimiž tu a tam zela díra: „Nic se neboj, Elvíro, toho znám.“

A důstojným krokem vyšel do nálevny a hluboce se poklonil před dominikánem Pavlem, nejbližším rádcem a tajným agentem samotného císaře Karla IV.: „Co vás k nám přivádí, důstojnosti?“ Pavel si stáhl kápi z hlavy, setřepal sníh z ramen a chřípím nasál vůni vepřové pečínky: „Copak ty, Hansi, nevíš, že je čas adventu, kdy nám Pán předepisuje půst?“

„Račte prominout, důstojnosti, ale když se naskytla tak vzácná příležitost a tady Tony se svými přáteli mi přinesl tak skvělého pašíka…“

„Kterého nejspíš koupil za pět prstů…“

Tlustý Hans rozpačitě přešlápl z nohy na nohu: „Když vy každému vidíte až na dno jeho hříšné duše… Ale říkával jste, že sám Ježíš Kristus nám velí odpouštět…“

Pavlovi přeběhl na jeho úzké, jindy přísné tváři pobavený úsměv:

„Těší mne, že si pamatuješ moje slova. Ale nepřišel jsem, abych si s tebou opakoval katechismus. Zajímá mě, zda sem ještě chodívá Willi Chmaták.“

„Už jsem ho tuze dlouho neviděl,“ povzdechl si krčmář a mírně přitom zrudl. „Prý se nějak rozestonal, otékají mu nohy a je slabý na plíce.“

„Chudák,“ soucitně pokýval hlavou dominikán. „Skoro bych se kvůli tomu darebákovi rozplakal. Kdyby sem přece jen někdy v nejbližších dnech zabloudil, vyřiď mu, že zítra přijdu zase, a teď mi dones kousek té skvělé vepřové pečínky a přidej k ní nastrouhaný křen.“

„Ale důstojnosti, máme přece advent,“ namítl Tlustý Hans.

„Víš, jakou výhodu má osoba duchovního stavu?“ otázal se krčmáře Pavel. Když se mu nedostalo odpovědi, zvedl ukazovák pravé ruky a nabádavě pravil: „Že si může každý nebo skoro každý hřích sám odpustit.“

Tlustý Hans na něj chvíli nechápavě zíral s pootevřenými ústy, ale pak houkl na číšnici Elvíru: „Nekoukej, nestůj a nos na stůl! Důstojný pán má hlad.“ Poté se uklonil Pavlovi, a jak jen mu jeho objemná postava dovolovala, spěchal do kuchyně dohlédnout, aby jeho manželka nešetřila na porci pro vzácného hosta: „Víš, kdo to je? Přece nejbližší přítel Jeho Veličenstva císaře Karla!“

Dominikán už dojídal a střídou měkkého chleba právě vytíral talíř z hnědé kameniny, když se zčistajasna objevil v nálevně nápadně vysoký zamračený chlap s rozcuchanými černými vlasy, oblečený do opelichaného liščího kožichu. Pohled jeho černých očí nevěstil nic dobrého. Chvíli zvědavě pokukoval po mnichovi a nakonec váhavým krokem přistoupil k jeho stolu.

„Prý jste si přál se mnou mluvit, důstojnosti?“ otázal se nepříjemně chraplavým hlasem.

„To je pravda, ale když jsem slyšel, jak jsi stonavý, Chmatáku, tak jsem si to zase rozmyslel.“

„Škoda, blíží se Vánoce, nějaký ten stříbrňák by se šiknul,“ povzdechl si Willi.

„Nerad bych, aby tvé zdraví utrpělo nějakou újmu, a pak tahle prácička, kterou ti chci nabídnout, stonavým příliš nesvědčí.“

„Myslím, že by to kalíšek pálenky spravil a byl bych zase jako rybička,“ usmál se Chmaták.

Dominikán zamával na otálejícího Hanse a zavolal: „Dva kalíšky žitné pálenky. Teď se bude kurýrovat!“

Willi Chmaták si zatím přátelsky přisedl k Pavlovi a zeptal se:

„Co ode mne budete chtít?“

„Ty asi nepůjdeš na půlnoční mši, co?“

„Uhodl jste, důstojnosti. Však víte, duši mám černou jako letní bouřkový mrak, tak už si to ani nevylepším, ani nepohorším.“

„Ty znáš Vídeň dobře, co?“

„Co je to za otázku, důstojnosti? Já, starý Vídeňák a zdejší obávaný lupič!“

„Dobrá, tentokrát nepůjde o to, něco ukrást, ale někomu nahnat strach.“

„I to dovedu.“ Chmatákovi zasvítily černé oči. „Koho mám vylekat?“

„Nikoho menšího než vévodu Rudolfa.“

„Vévodu Rudolfa?“ nechápavě se Willi zahleděl na Pavla. Hans před ně mezitím postavil dva kalíšky pálenky.

„Tak na tvoje zdraví, Chmatáku. A slyšíš dobře. Půjde o vévodu Rudolfa, nejstaršího syna letos zesnulého vévody Albrechta Rakouského.“

„Jenže ten z hradu nevytáhne paty alespoň bez tuctu strážců,“ povzdechl si Willi.

„Tentokrát půjde jen s chotí Kateřinou, dcerou císaře Karla, a se mnou.“

Chmaták se podrbal na své rozcuchané hlavě: „V tom bude nějaká kulišárna, co, důstojnosti?“

„Jsi chytrý. Teď dávej dobrý pozor. Vezmeš si alespoň půltuctu chlapíků, a až půjde vévoda Rudolf v noci den před Kristovým narozením na slavnou půlnoční mši ve farním kostele svatého Štěpána, vyrukujete na něho s meči a dýkami.“

„Neračte se hněvat, důstojnosti,“ opatrně namítl Willi. „Svatý Štěpán stojí na tržišti, kolem je spousta volného místa, v koších budou plát smolné větve, všude bude vidět…“

„Neboj se, vévodu a jeho choť povedu záměrně Křivou uličkou. Víš, která to je?“

„Aby ne.“

„Tam se snadno schováte, a až se vévoda s paní Kateřinou a se mnou objeví, vyrazíte z úkrytu.“

„A co bude s vámi?“ otázal se opatrně Chmaták.

„Já se na vás vrhnu, odzbrojím vás a zaženu. Nesmíte mi klást příliš velký odpor. Nezapomeň, že už jsem v letech a nevládnu mečem tak dobře jako kdysi.“

„Všichni stárneme,“ souhlasně pokýval Willi hlavou. „Zkrátka, až na nás vyrazíte, párkrát si zašermujeme, zahulákáme a pak se dáme na útěk. Ale hlavně… kolik za to?“

„Nebudeš litovat.“

„Šikla by se záloha,“ zašklebil se Chmaták.

Pavel zalovil pod svou kutnou, vytáhl kožený měšec a na nastavenou Williho dlaň vysypal hromádku stříbrných pražských grošů. Pak pozvedl kalíšek se zbytkem pálenky a zvolal: „Ať se dílo daří!“

„Ať se daří,“ zopakoval po něm Chmaták.

II

Rudolf IV. Habsburský se ještě třásl rozčilením, když klečel před četnými svícemi osvětleným hlavním oltářem vídeňského farního kostela svatého Štěpána. Nevnímal kolísající hlas kněze, stále mu nešlo z hlavy, co se vlastně stalo. Vždyť přímo uprostřed města, a navíc o Svaté noci, v níž se narodil Syn boží, kdy se obvykle ani ti neotrlejší lotříci neodvažovali byť jen pomyslet na zločin, byl on, rakouský vévoda a císařův zeť, přepaden. Nebýt toho podivného černého mnicha, kterého mu do Vídně poslal jeho tchán, kdoví jak by dopadl. Rudolf po očku pohlédl na dominikána Pavla, který klečel po jeho levici, jak se zdálo, ve zbožném pohnutí. Zato choť Kateřina po vévodově pravici měla z přestálého úleku stále slzičky na krajíčku. Vždyť stačilo málo a ta šestice vrahounů by je jistě všechny tři bez rozpaků poslala na onen svět. Hned po příchodu do kostela Rudolf nařídil hejtmanovi svých stráží, aby dal okamžitě prohledat celé město. Nejpozději na svatého Štěpána, jehož svátek je už pozítří, musí tu šestici mít ve své péči kat. Jistě ty lumpy někdo najal! Někdo, kdo si nepřeje, aby on, Rudolf, vládl habsburským dědičným zemím. Dost možná to mají na svědomí jeho vlastní bratři Fridrich III., Albrecht III. a Leopold III. Že jsou ještě příliš mladí? Jistě stojí někdo za nimi.

Někdo z těch prohnaných rakouských hrabat!

Ale snad ještě víc než motiv těch útočníků překvapilo vévodu, jak rázně si počínal dominikán Pavel. Sotva se na ně v temné noční uličce ti lumpové s křikem obořili, tasil dýku, kterou vzal kdoví kde, snad vytáhl ze záhybu svého černého hábitu, a bez rozmyšlení odrazil vůdce zlořečených lumpů. Málem by ho zabil, třebaže jeho protivník měl meč. Zatímco vévoda vlastním tělem chránil svoji manželku a ječel na celou Vídeň: „Stráže! Pomoc!“, Pavel srazil zbraň prvního z útočníků, druhého si jednoduchým chvatem přehodil přes hlavu, až s žuchnutím a hekotem dopadl na zmrzlou zem, třetího pak zneškodnil ranou pěstí. Zbývající, když uslyšeli dusot škorní přibližujících se stráží, už na nic nečekali a ve tmě tak náhle, jak se objevili, zase zmizeli. Škoda, že se v tom zmatku s nimi vytratili i ti první tři, které tak bravurně odrazil dominikán Pavel.

„Odebral se také Josef z Galileje, z města Nazaretu, do Judeje, do města Davidova, které se jmenuje Betlém, protože byl z domu a z rodiny Davidovy, aby se dal zapsati s Marií, svou snoubenkou. Byla těhotná. Když tam byli, přiblížil se jí den porodu. I porodila svého prvorozeného syna, zavinula jej do plenek a položila do jeslí, protože v útulku nebylo místa…“

Rudolf poslouchal čtení z Lukášova evangelia, ale jeho duch bloudil někde zcela jinde. Přemýšlel o dominikánu Pavlovi. Ne že by o něm nikdy neslyšel. Proslýchalo se, že poblíž císaře Karla se už dlouhá léta čas od času pohybuje jakýsi černý mnich, o němž nikdo mnoho neví, ale císař k němu má větší důvěru než k vlastnímu bratrovi, moravskému markraběti Janu Jindřichovi, nebo k pražskému arcibiskupovi Arnoštovi. Snad pochází z některého méně významného českého rodu, ale stejně dobře by to mohl být Ital, protože tímto jazykem hovoří nadmíru hbitě. Nikdo z těch, kterých se Rudolf vyptával, nevěděl nic určitého. Prý býval Pavel inkvizitorem, prý je dosud agentem Svatého stolce, což by vysvětlovalo skutečnost, že z císařovy blízkosti často mizí na dlouhé měsíce. Každopádně je nadán na kněze zcela mimořádnými schopnostmi. Prý umí jezdit na koni a šermovat lépe než většina rytířů a o jeho kvalitách rváče se Rudolf měl právě příležitost přesvědčit. Jen škoda, že se mu nepodařilo někoho z těch lotrů zadržet.

Ale proč vlastně k němu císař poslal právě jeho? Jako rádce? Takovou představu devatenáctiletý Rudolf okamžitě odmítl. On, dědic slavného habsburského rodu, přece nepotřeboval od nikoho radit. Jestli mu má císařský tchán v něčem pomoci, pak jedině v tom, aby jeho, Rudolfa, povznesl mezi říšské kurfiřty a jmenoval ho arcivévodou. Vždyť habsburské državy nyní tvořila celá čtyři vévodství. Kromě Dolních a Horních Rakous to bylo Štýrsko, Korutany a Kraňsko, nehledě na Vindickou marku a původní rodová území na horním Rýnu. A přitom Karel ve své Zlaté bule, vydané před dvěma lety, právně upravující postavení kurfiřtů, volitelů římského krále, Habsburky ani slovem nezmínil. Pokud by mu tedy chtěl něčím prospět, měl by mu místo posílání rádců poskytnout takové postavení, jaké mu už dávno náleží. Vždyť dosud tři muži z habsburského rodu usedli na trůn Svaté říše římské – jeho praděd Rudolf toho jména první, děd Albrecht a strýc Fridrich. Jen nepřízní osudu byl Fridrich o svůj trůn připraven tím proklatým Ludvíkem z rodu bavorských Wittelsbachů!

Jenže kdoví, třeba chce jeho císařský tchán své opomenutí napravit a posílá toho dominikána nikoliv jako rádce, ale jako svého zvěda, který se má ubezpečit o Rudolfových schopnostech, jež by mu vynesly odpovídající postavení. Je načase zapříst s tím mnichem opatrný rozhovor, aby si mohl utvořit náležitý obrázek.

Rudolf byl od útlého mládí rozmazlován a ubezpečován o své výjimečnosti a to na něm zanechalo více než patrné stopy. Narodil se jako nejstarší syn chromého vévody Albrechta po jeho patnáctiletém manželství s Johanou z Pfirtu, když už se oba smířili s tím, že zůstanou bez dětí. O to více pečovali od malého Rudolfa, byli by mu snesli i modré z nebe, a především v něm odmalička posilovali vědomí vlastní výjimečnosti. Sňatková dohoda s Lucemburky pak Rudolfovi dala naději, že by za jistých okolností mohl nahradit císaře Karla na českém, a dokonce i na říšském trůnu. Postavou nevysoký mládeneček s nakadeřenými světlými vlasy se k této představě upnul a ještě za života svého otce se nechával titulovat jako lombardský král a svůj erb nechal zdobit královskou korunkou. Opatrného a moudrého Albrechta tím náramně popudil a Karel ho pouze shovívavě upozornil, že k tomu, aby se stal lombardským králem, by musel být korunován pověstnou železnou korunou. A tou byl korunován jedině on, Karel Lucemburský. Má prý pro něho sice jisté pochopení, ostatně je manželem jeho milované dcery Kateřiny, ale pro příště mu doporučuje větší skromnost. Tak skromnost! Ničím víc nemohl ctižádostivého Rudolfa dopálit víc. Cožpak Habsburkům nebyla až doposud jejich skromnost spíše na škodu? Před svým otcem, který se považoval za Karlova věrného přítele, o tom ovšem musel mlčet. Teprve nyní, po jeho smrti, nastal čas, aby se přihlásil o svá práva. Ale jeho císařský tchán chytře vytušil, že poté, co se Rudolf stane hlavou rodu, přijdou potíže. Byl nejvyšší čas dát mladému ctižádostivci zavčas za vyučenou. A to mohl obstarat jeho zkušený přítel, dominikán Pavel.

III

„Toho pstruha zase odnes,“ nerudně zavrčel vévoda Rudolf na číšníka. „Ryba je přece postní jídlo a dnešním dnem půst skončil. Přines vepřovou pečínku, pěkně křupavou, k ní se hodí křen a žitný chleba. Pak si dáme srnčí na smetaně, zajíce na víně a také marcipánové koláčky. Co říkáš, má drahá?“ Poslední větou se otočil ke své šestnáctileté manželce Kateřině, druhorozené dceři císaře Karla. Ale ta jen pokrčila rameny, zato zvědavě pohlédla na dominikána Pavla sedícího po vévodově pravici:

„Důstojnosti, dosud jste nám nic neřekl. Jak se daří mému otci?“

„Když jsem opouštěl města pražská, právě odjížděl na vánoční svátky do Vratislavi,“ vlídně se na vévodkyni usmál mnich. „Mezi námi, města pražská nebyla v té době pro dvůr Jeho Veličenstva příliš bezpečná. S vlašskými kupci se do Čech dostal mor, černá smrt.“

„To je zlé,“ přitakala Kateřina, kdežto Rudolf mlčel a oběma rukama si nabíral na svůj talíř nakrájené kusy teplého vepřového masa.

„Každý den čekám od císaře nějaké zprávy,“ pokračoval Pavel.

„Pokud je mi známo, měl ve Vratislavi přijmout hold slezských stavů a vyčkat na příjezd litevského velkoknížete.“ Vévoda tentokrát zpozorněl a zeptal se: „Nevíte, důstojnosti, co od toho litevského pohana císař chce?“

„Pokud je mi známo, velkokníže Algirdas má od pražského arcibiskupa Arnošta z Pardubic přijmout v zastoupení všeho svého lidu křest svatý. Litva by se tak stala křesťanskou zemí.“

„Co tedy nepořídil Řád německých rytířů mečem, hodlá císař zajistit jednáním,“ pokývl hlavou Rudolf. „Vskutku důvtipné, znovu musím složit svému tchánovi poklonu.“

„Jen jestli Algirdas skutečně přijede,“ zapochyboval mnich.

Vévoda si dominikánových pochybností vyřčených zcela bez obalu všiml a rázem nápadně ožil. Až doposud se domníval, že Pavel je císařovým poslušným služebníkem a ani v nejmenším o něm a o jeho skutcích nepochybuje. Ale zmíněná poznámka svědčila pro jisté výhrady ke Karlově politice.

„Vy se snad, důstojnosti, domníváte, že tentokrát je císař trochu vedle?“

„Netroufám si ho soudit,“ mírnil svůj přecházející výrok Pavel. „Nevím, kolik na Litvě a v Polsku napadlo sněhu. Jisté je, že jestli zemské stezky zavalí závěje, Jeho Veličenstvo se velkovévody jen tak nedočká. Navíc je jisté, že Algirdas bude za svůj příklon ke křesťanské víře něco chtít a to je u tohohle pohana trochu hádanka.“

„Hm,“ zamručel v odpověď Rudolf. „Máme štěstí, že tady ve Vídni je zima mírná. Možná by neškodilo vyjet si do okolí na lov. Ale nejdříve se musím vypořádat s těmi opovážlivci, kteří nás včera přepadli. Mimochodem, otče Pavle, kde jste se naučil tak skvěle bojovat? Neznám žádného kněze, který by sám dokázal zahnat půltuctu vrahounů.“

Dominikán se mírně pousmál, spolkl sousto, zapil ho douškem vína ze své číše a pomalu, jako by vážil každé slovo, odpověděl:

„Milý vévodo, nejsem jenom kněz. V papežských službách jsem byl nucen osvojit si i jiné dovednosti než pouhou teologii.“

„Raději bych se neměl více vyptávat, že?“ Rudolf se na Pavla zvědavě podíval.

„Vidím na vás, Jasnosti, že přes své mládí jste moudrý muž. Někdy je skutečně lepší vědět méně než více. Vězte, že v sobě nosím lecjaká tajemství, což mi však život spíše komplikuje.“

S těmito slovy Pavel znovu pozvedl svoji číši a vybídl sluhu, aby všem u stolu dolil. „Nyní mi dovolte připít na zdraví Jeho Svatosti papeže Inocence VI. Ať mu žehná Bůh!“

„Ať mu žehná!“ hlasitě odpověděli všichni kolem svátečního stolu v jídelním sále vídeňského hradu.

„Zajímalo by mne, jak Jeho Svatost vychází s mým císařským tchánem,“ pronesl po chvíli vévoda Rudolf.

„Proč vás to zajímá, vévodo?“ podivil se Pavel.

„Protože v císařově Zlaté bule je papež zmíněn pouze jednou. Pozorně jsem ji přečetl a překvapilo mě, že římský král má od okamžiku svého zvolení právo na císařskou korunovaci. Přitom tam není ani slovo o tom, že by ji měl papež schválit.“

„To je trefný postřeh,“ pokývl hlavou dominikán. „Však prý to na papežském dvoře v Avignonu vyvolalo jisté rozpaky, nechci říci rovnou nelibost. Dovolil bych si připomenout bulu Dictatus papae vydanou léta Páně 1075 Řehořem VII., podle níž je papežská moc univerzální a nadřazená moci světské. Podle ní jedině papež může instalovat císaře a také je případně sesazovat.“

Po Rudolfově tváři přelétl spokojený úsměv. Vida, říkal si v duchu, ten dominikán zdaleka není Karlovi tak oddán, jak se o něm tvrdí. Odvaha, s jakou se vyjadřuje, svědčí spíše o náklonnosti ke Svatému stolci. Možná si Karel jenom namlouvá, že v něm má věrného služebníka. Skutečnost může být zcela odlišná. Nu, možná by se mu měl více svěřit se svými starostmi. Dominikán Pavel je nepochybně mužem širokého rozhledu a mnoha užitečných známostí. Možná by tedy měl s jeho pomocí začít kout železo, dokud je žhavé.

„Jistě víte, důstojnosti, o dohodě, kterou uzavřel ještě můj otec s mým císařským tchánem…“ Rudolf se po této větě tázavě podíval na černého mnicha, ale ten si jen hleděl svého talíře a ani nepozvedl oči. „Dohodli se,“ pokračoval mladý vévoda, „na zastupitelnosti habsburského a lucemburského rodu.“

„Vím,“ věcně poznamenal Pavel, otřel si mastné prsty o svoji kutnu a uchopil číši.

„Za jistých okolností bych dokonce mohl zdědit českou královskou korunu.“

„Hmm,“ zamručel dominikán a jeho srdce přitom zaplesalo radostí. Ptáček se chytil, nyní se uvidí, co má za lubem.

„Potíž je v tom, že stále zůstávám pouze vévodou, ačkoliv vládnu ve třech, vlastně ve čtyřech vévodstvích,“ pokračoval Habsburk.

„Je mi známo,“ pokývl souhlasně hlavou Pavel a konečně pohlédl Rudolfovi do očí. Vévoda to vzal jako vyzvání k podrobnějšímu vysvětlení.

„Nechápu, proč mě tchán odmítá povýšit na dědičného arcivévodu, ačkoliv na to mám nárok. Vždyť tři mí předkové usedli na říšský trůn.“

„Milý příteli,“ Pavel se usmál co nejvlídněji, „nevidím do císařových záměrů, ačkoliv si mnozí myslí opak. V každém případě sdílím vaše starosti a uvědomuji si váš nárok. Jenže dost dobře nevím, jak vám pomoci. Císař Karel je daleko, až ve Vratislavi, nemám od něj žádné zprávy a vzhledem k moru, který udeřil v Českém království, se s ním nedokážu nijak spojit.“ Dominikán se odmlčel, jako by usilovně přemýšlel, a pak náhle dodal: „Ačkoliv o něčem bych věděl. Ale to musíme probrat v soukromí.“ Mnich významně pokývl hlavou a uchopil svoji číši, aby se napil. „Mimochodem, odkud máte to skvělé víno? To je ze zdejších dolnorakouských vinic?“

Rudolf chytře pochopil, že Pavel odvedl pozornost k vínu záměrně, a proto hbitě odpověděl: „Hned u Vídně pěstují sedláci víno na obou březích Dunaje. Jistě je vám známo, že je to už před lety naučili řádoví bratři cisterciáci. Naše vína prý chutnají podobně jako vína z Porýní, ale po mém soudu je ještě překonávají.“

Dominikán se napil, zamlaskal a významně prohlásil: „Musím vám dát za pravdu, vévodo. Nebo bych vás měl raději oslovovat arcivévodo?“

Mladý Habsburk odmítavě mávl rukou. Dalo mu to sice značné přemáhání, ale uvnitř ho pomyšlení, že ho rádce samotného císaře oslovil jako arcivévodu, byť jen zkusmo, pořádně zahřálo.

„Budu vás čekat ve své komnatě, otče Pavle,“ řekl významně a zvedl se od stolu. Pro jeho manželku Kateřinu a všechny ostatní hosty to bylo znamení, že slavnostní hostina skončila, ozvalo se vrzání stoliček, tlumený hovor a cinkot talířů a nožů a lžic. Pavel ještě chvíli zůstal sedět, a teprve když v sále zůstali jen sluhové sklízející ze stolu, zvedl se také a vyšel ze dveří na chodbu. V duchu přemýšlel o tom, co asi Rudolf řekne na jeho návrh a jak se zachová. A předem nepochyboval o tom, že se mu náramně zalíbí.

IV

Vévoda ho očekával ve své komnatě, honosné místnosti s vyřezávaným dřevěným stropem, vyzdobené freskami znázorňujícími klanění tří králů, Adama a Evu v ráji, Jonáše a velrybu, souboj Davida z Goliášem a další biblické výjevy. Jeden ze tří králů, snad Melichar, měl tvář Rudolfova zesnulého otce, chromého Albrechta. Zlacená postel byla opatřena nachovými nebesy a na čelném místě u zdi stálo zdobené křeslo, spíše připomínající trůn, nad nímž byl zavěšen habsburský erb s červeným lvem v zlatém poli spolu s erby rakouských zemí, Štýrska, Korutan a Kraňska. Vysokým úzkým oknem rozděleným na malé skleněné terčíky pronikalo dovnitř světlo studeného prosincového slunce, v jehož proudu poletovaly drobné částečky prachu.

„Tady nás nikdo neuslyší, a proto jsem vás sem, důstojnosti, pozval. Otevřeně mi řekněte, co pro mne můžete udělat.“

Pavel rozvážně usedl na malou stoličku naproti trůnu a začal si upravovat záhyby svého černého hábitu, jako by tato otázka nebyla určena jemu. Schválně si dával načas, aby mladého a ctižádostivého Habsburka trochu potrápil.

„Možná jste si všiml, že jsem vás v jednu chvíli oslovil jako arcivévodu…“ Dominikán se odmlčel a nadechl. „Neudělal jsem to ani náhodou, ani omylem. Myslím si totiž, že byste se jím mohl stát, aniž byste musel čekat na jmenování císařem Karlem.“

„Jak by to šlo zařídit?“ nedočkavě vyhrkl Rudolf.

„Musel bych se seznámit s vaším dvorním archivem. Třeba by se v něm našla nějaká listina, podle níž získali už dávno všichni dědiční vládci rakouských zemí nárok na arcivévodský titul.“

„O ničem takovém nic nevím, ani můj kancléř páter Cyprián, jehož jsem zdědil po otci, nic takového v dvorním archivu nemá.“

„Třeba o tom ani nevíte,“ pronesl zadumaně Pavel. „Víte, milý vévodo, archivy často skrývají nejedno překvapení. Která listina je pro vás nejcennější?“

Rudolf zrozpačitěl. Upřímně řečeno, hrabat se v zaprášených pergamenech se mu příčilo. Jeho mládí ho táhlo spíše na turnajová nebo válečná kolbiště. Tady si chtěl dobýt světskou slávu! Ale dvorní archiv? Jak by se díky němu mohl stát arcivévodou?

„Budu muset zavolat kancléře Cypriána.“

„Udělejte to a požádejte ho, ať vybere ty nejvýznamnější listiny vztahující se k oběma rakouským vévodstvím nebo, jak se dříve nazývala, k Východní marce.“

„Ale co z toho?“ namítl dotčený Rudolf.

„Arcivévodský titul je vám málo?“ otázal se Pavel a vstal ze své stoličky, jako by tím chtěl důvěrný rozhovor ukončit.

„Počkejte, důstojnosti, ještě neodcházejte. Hořím zvědavostí, co vlastně hodláte podniknout.“

„Včas se to dozvíte. Nyní mne omluvte!“ A s tím dominikán opustil Rudolfovu komnatu.

Habsburk zůstal zamyšleně sedět. Nyní opravdu nevěděl, na čem je, zda se nestal obětí mnichova žertu. Už dříve slyšel, že ten podivný dominikán ve službách císaře má poněkud zvláštní způsob chování. Objevuje se nečekaně a stejně nečekaně mizí, přichází někdy v řeholním rouchu a někdy ve světském šatě s mečem po boku. Zná se s kdekým z významných církevních i světských osobností, a někteří evropští panovníci ho dokonce vybavili ochrannými glejty. Ale i bez nich si ví rady a dokáže se vetřít do té nejvyšší společnosti a stejně tak je doma v zapadlých krčmách, kde se klidně přátelí s těmi nejhoršími zločinci. O dalších věcech spojených s tajemným dominikánem se spíše šeptalo. Třeba o tom, jak zázračně přežil onemocnění morem, který léta Páně 1348 tak tragicky postihl většinu křesťanských zemí.

Prý ho tehdy považovali za mrtvého a on se znenadání objevil přímo na audienci u tehdejšího papeže Klimenta VI. Říká se, že v souboji v Neapoli zabil královského levobočka prince Feranta. Zato nejasný byl jeho podíl na smrti římského tribuna Coly di Rienzo. Vždyť v té době měl být daleko od Říma kdesi v Pádské nížině. Každopádně, usoudil Rudolf, je dobré mít toho podivného mnicha na své straně. Vstal ze svého křesla, aby přivolal svého komorníka.

„Co si přejete, Jasnosti?“

„Přiveď mi kancléře, pátera Cypriána!“

Komorník, starší chlapík, který sloužil už vévodovi Albrechtovi, věděl, že příkazy mladého Habsburka je třeba plnit neodkladně. Poklidná doba jeho moudrého otce byla tatam. Zesnulého Albrechta právě jeho tělesné postižení přimělo chovat se ke sloužícím vlídně a laskavě a spíše je prosit než jim přikazovat. Rudolf jako nejstarší syn a dědic byl v tomto ohledu jeho protikladem. Své sloužící považoval takřka za své otroky, kteří jsou mu vždy k dispozici bez ohledu na denní či noční dobu, a nesnášel jakoukoliv výmluvu. Byl prudký, prchlivý, bezdůvodně se uměl rozkřičet a zásadně o nic neprosil a za nic neděkoval. Snad to bylo dáno tím, že se do čela habsburské rodiny dostal v pouhých devatenácti letech. Sice bez životních zkušeností, zato s chorobnou touhou po moci a slávě a s přesvědčením o vlastní výjimečnosti. Skutečnost, že byl zetěm samotného císaře, ho v tomto přesvědčení ještě utvrzovala.

„Přál jste si se mnou hovořit, Jasnosti?“ uklonil se před ním drobný vrásčitý mužík v šedé sutaně. Z jeho pomrkávajících přimhouřených světlomodrých očí se nedalo nic vyčíst, leda to, že je zřejmě silně krátkozraký.

„Jako kancléř spravujete vévodský archiv, pátere Cypriáne,“ řekl zamyšleně Rudolf.

„Ano,“ zněla odpověď a kancléř čekal dál v mírném předklonu zvědavý, co po něm bude vévoda chtít.

„Které jsou ty nejcennější listiny, které v něm máte uloženy?“

„Těžko říci,“ zaváhal otec Cyprián. „Snad Privilegium minus, které rakouský vévoda Jindřich II. Jasomirgott z rodu Babenberků obdržel od císaře Fridricha Barbarossy…“

Kancléř nedopověděl, protože mu Rudolf vpadl doprostřed věty:

„Najděte ho a přineste a k němu ještě další listiny, které uznáte za vhodné. Také všechno důležité, co tam máte o naší habsburské dynastii.“

„Budou snad potřeba k nějakému úřednímu jednání? Kdybych byl informován, nač je, Jasnosti, chcete, třeba bych věděl, co mám ještě vybrat.“

„Po tom vám nic není. Dělejte, co jsem vám řekl, a o nic jiného se nestarejte!“

Otec Cyprián byl sice vnitřně dotčen způsobem, jakým ho mladý Habsburk odbyl, nicméně raději jen pokrčil rameny, řekl: „Jistě, Jasnosti,“ uklonil se a zmizel z místnosti.

Právě v té chvíli propukl na nádvoří vídeňského hradu křik. Jezdci v drátěných košilích za sebou na provazech vlekli několik zkrvavených otrhanců, kteří ječeli, jako by je na vidle brali. Vévoda vyhlédl z okna a křikl na hejtmana stráží Andrease ze Säbenu: „Co je to za otrapy?“

„Jasnosti, pochytali jsme pár lotříků, kteří by mohli patřit k těm, co vás v noci cestou na půlnoční mši přepadli. Poznáváte je?“

„Takhle na dálku těžko. Počkej, sejdu dolů!“

Shodou okolností se na nádvoří objevil i dominikán Pavel. Se zájmem si prohlížel chycené muže.

„Co jim říkáte, důstojnosti?“ optal se ho hejtman Andreas. „Vy jste s nimi přece zápolil a zahnal je na útěk.“

„Co je tenhle zač?“ ukázal Pavel na nejvyššího chlapíka z pětice dopadených lotříků.

„Chytili jsme ho za městskými hradbami v krčmě U Tlustého Hanse.“

„Kdybych nebyl opilý, nikdy byste mě nedostali,“ zavrčel zkrvavený muž s tváří pokrytou škraloupem zaschlé krve a blátem.

„Rozvažte ho!“ přikázal dominikán habsburským zbrojnošům.

„Je nebezpečný, důstojnosti,“ namítl Andreas ze Säbenu a zamračil se.

„To já taky,“ zavrčel Pavel a dodal: „Nemáte šátek nebo kus plátna?“

„Tady,“ jeden ze zbrojnošů podal dominikánovi pruh látky.

Mnich ho hodil po vytáhlém chlapíkovi a přikázal mu:

„Utři se, ať si tě mohu prohlédnout!“

Willi Chmaták si poslušně otřel tvář a střelil po Pavlovi zlým pohledem svých černých očí.

„Tohohle pusťte! Ten mezi nimi určitě nebyl! Tak ohyzdnou tvář bych si určitě zapamatoval.“

Na nádvoří se právě objevil vévoda Rudolf. Hejtman Andreas se po něm podíval a opatrně se ho zeptal: „Můžeme toho muže pustit?“

„Když to říká otec Pavel… Přece s nimi bojoval, musel jim tedy vidět do tváře.“

„Ale byla tma, ne?“ zapochyboval hejtman Andreas. Nebylo mu vhod, že mu do jeho práce mluví nějaký černý mnich, který sem přišel kdoví odkud. Otočil svou načervenalou, světlým vousem vroubenou tvář k vévodovi a s nadějí v hlase prohlásil o zajatci:

„Kdybych ho natáhl na žebřík, určitě by se přiznal.“

„Ne, ten muž s nimi nebyl,“ trval umíněně na svém dominikán.

„No, jak chcete,“ Andreas pokrčil rameny. Nechtěl zbytečně vyvolávat předem ztracené spory a raději se obořil na právě osvobozeného zajatce: „A ty běž, nebo tě ještě na cestu nakopnu!“

Willi Chmaták se zaškaredil a zároveň zamrkal na dominikána. Mohlo to znamenat cokoliv. Jedině on a ten, komu bylo mrknutí určeno, věděli své. Pomalu, důstojným krokem opustil jeden z nejobávanějších vídeňských lupičů vévodský hrad. Pavel ho s lehkým úsměvem sledoval.

„Co uděláme s těmi ostatními?“ zeptal se ještě hejtman.

„Zítra ráno ať visí! Můžeš to dát vybubnovat,“ přikázal mu Rudolf, otočil se a vracel do paláce.

V

Ráno na svatého Štěpána se na rynku před Hofburgem srotily zástupy Vídeňanů, aby byly svědky exekuce čtyř lotrů, kteří si dovolili vztáhnout ruku na vévodu Rudolfa a jen zásahem božím jim v tom bylo zabráněno. Na trámové konstrukci visely čtyři oprátky, které měl vídeňský kat Melichar Markgraber se svými pomocníky nasadit na krky dopadených výtečníků. Však už je vedly stráže, vyzbrojené sudlicemi a kopími, a v davu zvědavců to zašumělo vzrušením.

„Jsem nevinen, Bůh ví, že jsem nevinen,“ zvolal vysokým přeskakujícím hlasem jeden ze čtveřice, hubený uhrovitý mládenec s ohnivě rudými vlasy. Jeho další slova zanikla v rachotu bubnů.

„Hned čtyři popravy naráz, to se mi líbí,“ pochvalovala si pekařka Berta od Zvonu, která se protlačila do první řady a vzala s sebou i své čtyři děti, aby se poučily, jak to v životě chodí. „Jen se dobře dívej, Martine,“ nabádala nejstarší ratolest, která už u pekařské pece zastala notný kus díla.

„Mami, a přijdou pak duše těch pánů rovnou do nebíčka?“ zajímala se nejmladší Julinka.

„Kdepak, rovnou do pekla, dítě,“ poučil ji hrbatý kostelník od svatého Štěpána.

„To je dobře, že mrzne,“ pochvaloval si platnéř Jáchym.

„Alespoň nám jejich mrtvoly dlouho vydrží a nezačnou se rozkládat a zapáchat.“

„Smrdět budou stejně,“ ozval se kdosi v davu. „Vidíte, ten malý už má strachy zadělané nohavice.“

„Viděl jsem, jak se jeden popravovaný podělal, právě když ho vytahovali na šibenici,“ pochlubil se jakýsi pouliční povaleč.

„Štěstí, že jim vévoda neudělil milost, když máme vánoční svátky,“ ozval se znovu hrbatý kostelník. „To bychom o takovou krásnou podívanou přišli.“

„Vsadím se, že ani jeden z nich se nepodílel na vévodově přepadení,“ ozval se vytáhlý chlap s hlavou zpola zakrytou kápí.

„Ty jsi nějaký chytrý,“ okřikla ho pekařka Berta, ale Willi Chmaták – neboť to byl on – se jen samolibě usmál. Věděl přece své.

Ve stejné době vévoda Rudolf ještě spal spánkem spravedlivých, zatímco dominikán Pavel se už modlil v hradní kapli. Jako řeholník byl ostatně zvyklý vstávat brzo a ranní modlitba, při níž si mohl v klidu utřídit myšlenky a meditovat, byla jeho každodenním rituálem. V duchu vzpomínal na císaře Karla a mrzelo ho, že dosud od něj neobdržel žádný dopis, ba ani sebemenší vzkaz. Vysvětloval si to morovou nákazou, která zřejmě řádila v Čechách a možná i na Moravě, a ani poslové se proto neodvažovali na cesty. Co by asi tak císař řekl na jeho zamýšlenou intriku, která má znemožnit toho až chorobně ctižádostivého Habsburka? Nejspíše by se podivil a možná by měl obavy, zda to Pavlovi vyjde tak, jak zamýšlí. Jak Karel stárl, býval v těchto ohledech čím dál opatrnější. Ani se tomu nelze divit, je přece císař, pán světa, žádný z českých králů do té doby takového postavení nedosáhl, ačkoliv o tom jistě někteří z nich snili. Jenže každé vysoké postavení budí závist okolí. A proto: kdo dokáže odhadnout, co se ještě semele? Jistě, vedle vlastní slávou a mocí posedlého Rudolfa Habsburského jsou tu ještě Wittelsbachové, kteří se jen na oko tváří jako Karlovi přátelé. Ve skutečnosti mu však nikdy nemohou zapomenout ponížení, jehož se jim od něho dostalo. Uherský král Ludvík I. je sice s Karlem spřízněn, císařovna Anna je jeho neteř, jenže při své mocichtivé povaze možná sám pomýšlí na říšský trůn. A polský král Kazimír III.? Tento všemi mastmi mazaný intrikán je sice s Karlem rovněž spřízněn, leč jak se říkává, od takových příbuzných, Bože, ochraňuj nás. Ve Vratislavi si císař jistě zaváže slezskou šlechtu věrností, čímž Kazimírovi na chvíli takříkajíc vyrazí karty z ruky, leč kdoví, co bude zítra a pozítří? Ne náhodou vévoda Rudolf pošilhává právě po uherském a polském králi a možná by se s nimi rád paktoval. Pavel se však obával, že Karel dá v dané situaci přednost jednání s anglickým králem Eduardem III., který držel v zajetí jeho blízkého příbuzného, francouzského krále Jana II. Jak známo, Janovou první manželkou byla Karlova zesnulá sestra Jitka, kterou si Francouzi překřtili na Bonu, a on sám byl přece synem krále Filipa VI., nevlastního bratra Blanky z Valois, Karlovy první choti. Krev není voda a není divu, že se císař tak angažuje ve prospěch Janova propuštění. Jenže zatím za jeho zády kují jiní pikle… Pavla na chvíli napadlo, zda svým působením ve Vídni nezanedbá něco jinde, kde se rýsují možná ještě nebezpečnější problémy. Nebylo snadné být císařovým nejbližším rádcem a agentem, zvláště při jeho občasné umíněnosti a zarytosti. Karel se vždycky dokázal tvářit jako někdo, kdo stojí nad věcí, kdo zvládne všechny problémy, ale dominikán dobře věděl, že tomu tak není. Lucemburk byl v leckterých ohledech zranitelný, však se to ukázalo doma v Českém království. Pavel si dobře vzpomínal, s jakou chutí se Karel pustil do sestavování českého zemského zákoníku, který dokonce nazval svým jménem – Majestas Karolina. Netušil přitom, jak špatně odhadl domácí šlechtu, které se nikterak nezamlouvalo například navrhované zrušení doživotního a dědičného zastávání zemských úřadů. Myslel si, že jako císař bude mít autoritu prosadit omezení moci předních panských rodů, a nedbal na varování věrných přátel, arcibiskupa Arnošta, Buška z Velhartic a konečně i samotného Pavla. Nakonec byl nucen ustoupit, a aby nevypadal jako poražený, prostě prohlásil, že chystaný kodex shořel. To byl celý on! Než aby přede všemi uznal, že přecenil své síly, raději si vymyslel nějakou trapnou výmluvu. To jeho otec Jan by to nejspíše bral jako urážku svého majestátu a trucoval by někde na opačném konci Evropy v náručí nějaké kurtizány. Ať si vládnou sami, ti zvyjebaní čeští páni!

Pavel vstal, přežehnal se křížem a vydal se do hodovního sálu posnídat, jak doufal, ve společnosti vévody Rudolfa a jeho manželky Kateřiny. Jenže sál byl zcela prázdný, jen sloužící nervózně postávali podél zdí a nevěděli, jak se mají při dominikánově příchodu zachovat. Věděli, že je nějak důležitý, ale netušili jak moc a pak je také mátl jeho prostý mnišský oděv. Navíc Pavel při své hubené postavě vypadal, že podobně jako svatý Jan Křtitel nejraději louská luční kobylky a občas si dopřeje nějakou tu žábu. Jenže dominikán rád hodoval, jak se patří, a jen když chtěl na někoho udělat dojem, předstíral, že drží půst. Ale vzhledem k tomu, že bylo svatého Štěpána, druhý svátek vánoční, den po narození Ježíše Krista, mohlo se jíst a pít, co hrdlo ráčí. Však si Pavel objednal masovou kaši a ještě nadívané holoubátko a k tomu nejen žitný chleba, ale i marcipánové koláčky a sušené ovoce a pořádný džbán Rudolfova skvělého rakouského vína.

Přes zavřená okna sem zvenčí dolehlo hlasité bubnování smíšené s křikem davu. Dominikán vstal od stolu a vyhlédl ven. Z výše hradního paláce toho mnoho neviděl. Shromáždění lidé vypadali na sněhovém poprašku, který pokryl rynek před Hofburgem, jako mravenci. Přesto rozeznával čtyři těla, která sebou chvíli mrskala na provazech zavěšených na trámové konstrukci, až zcela znehybněla. Pavel se pokřižoval a zamumlal: „Bůh buď milostiv jejich duším.“ Čtveřice, mezi níž se včera podivnou náhodou, patrně na čísi udání, ocitl i Willi Chmaták, byla po smrti. Mnich bezpečně věděl, že hejtman Andreas vybral své oběti zcela náhodně a že se ve skutečnosti žádný z oběšenců na přepadení vévody Rudolfa nepodílel. A Chmatáka se mu podařilo osvobodit. Třeba ho bude ještě někdy potřebovat. Zda mu bylo těch čtyř líto? Jistě to nebyla žádná neviňátka a možná by stejně viseli za něco, co doopravdy spáchali. Dominikán si lehce povzdechl, vrátil se ke stolu, usedl a nalil si plnou číši vína.

„Dobré ráno přeji, otče Pavle,“ ozval se ženský hlas ze dveří.

Oslovený vzhlédl a povstal, aby přivítal vévodkyni Kateřinu.

„Kdepak máš svého chotě?“ Tykal jí, protože ji znal ještě jako malé dítě a vlastně ji stále za dítě svým způsobem považoval. Ostatně Kateřině bylo přece pouhých šestnáct let, což sice bylo dost na obcování s mužem, ale málo na to, aby si uvědomovala svoji vladařskou odpovědnost. Ale kvůli ní tady byl přece Rudolf, její manžel, a ona, třebaže dcera císařova a jeho první ženy Blanky, se do žádných státnických záležitostí nepletla. Měla především rodit děti, budoucí ratolesti habsburského rodu, ale to se jí zatím nepodařilo.

„Rudolf ještě vyspává, otče Pavle,“ přiznala vévodkyně a sklopila oči. Věděla, co tento černý mnich znamená pro jejího císařského tatínka, věděla, že mu dokonce několikrát zachránil život, byť samozřejmě ani ona neznala podrobnosti. Právě proto se k němu chovala s největší úctou, byť z něho měla také trochu strach. Zdálo se jí, že v dominikánově úzké tváři se skrývá nějaké tajemství, cosi ďábelského, co ji na jednu stranu přitahovalo, na druhou však nahánělo husí kůži. Byla by se ho ráda na něco zeptala, ale jaksi se bála sama započnout rozhovor a Pavel se k tomu nijak neměl.

Vévoda Rudolf nepřišel ani k snídani, ani se neobjevil u sváteční svatoštěpánské tabule v odpoledních hodinách. Jen vzkázal otci Pavlovi, aby ho navštívil v jeho komnatách.

„Vida,“ pomyslel si dominikán, „rybička se po dlouhém váhání přece jen chytila na návnadu.“ A v duchu byl zvědav, s čím mladý Habsburk přijde. Ale než k tomu došlo, vyrušil ho z úvah vévodův komorník: „Důstojnosti, jakýsi posel vám u strážců brány zanechal balíček.“

„Kde je ten posel? Uveď ho dál!“

„Prý hned zase zmizel.“

„To je divné,“ zamumlal dominikán. „Jestli to byl posel Jeho císařského Veličenstva, nechápu, proč se nezdržel. Vždyť sem vážil cestu až ze slezské Vratislavi.“

„Nevím,“ komorník pokrčil rameny a položil před mnicha cosi zabaleného do kusu šedého plátna a s úklonou zase odešel.

Pavel se na nenadálou zásilku, ležící před ním, tázavě zahleděl. Jediný, od koho čekal zprávu nebo list, byl přece římský císař a český král Karel. Ale tenhle balíček rozhodně nevypadal na něco, co by mu právě on posílal. Možná je to z Avignonu z papežské kanceláře. I to bylo pravděpodobné. Pavel měl vůči Svatému stolci jisté závazky, které v poslední době příliš neplnil, což se nepochybně Jeho Svatosti Inocenci VI. příliš nelíbilo. Jenže, popravdě řečeno, bylo stále složitější zároveň sloužit dvěma nejmocnějším mužům křesťanského světa. Jestliže vyhověl jednomu, nemusel vyhovět druhému. Vždyť celé křesťanstvo trpělo tím skrytým či občas velmi otevřeným bojem mezi mocí duchovní a světskou, čili mezi papežem a císařem. Žádný z nich nechtěl ustoupit, oba se považovali za skutečnou hlavu všeho křesťanstva povolanou k tomu úkolu samotným Bohem.

S těmi úvahami a notnou dávkou zvědavosti začal Pavel rozbalovat balíček. Zprvu se domníval, že se uvnitř skrývá jakási listina. Vskutku, když strhl plátěný obal, objevil se složený pergamen. Nevypadal však, že je na něm nějaký dopis nebo vzkaz. Dominikán ho chvatně uchopil, ale vzápětí pocítil cosi ostrého ve své dlani, roztáhl srolovaný pergamen a hle, vypadla z něho štíhlá dýka, velice podobná těm, které dobře znal z Itálie. Měla rukojeť z černého dřeva zdobenou perletí a na čepeli byly jakési tmavější skvrny. Dominikán nechápavě zakroutil hlavou a popošel s dýkou k oknu, aby si ji lépe prohlédl. Teprve v denním světle zjistil, že skvrny na čepeli jsou od krve. Ano, nepochybně to byl vzkaz a Pavel se okamžitě dovtípil jaký. Kdosi mu vyhrožoval smrtí! Ale kdo?

VI

„Tak co tomu říkáte, důstojnosti?“

S těmito slovy se Rudolf Habsburský obrátil na dominikána Pavla, který si ve světle zapadajícího slunce, pronikajícího sem vysokým oknem, složeným z malých skleněných terčíků, prohlížel zjevně letitý pergamen, opatřený zlatou pečetí.

„Pro jistotu jsem dal pořídit ještě opis,“ zdůraznil vévoda. „Podle kancléře Cypriána je to nejcennější privilegium vztahující se k dědičným rakouským zemím. Vydal ho léta Páně 1156 císař Fridrich Barbarossa vévodovi Jindřichovi II. z rodu Babenberků a praví se v něm, že se ve prospěch vévody a jeho potomků v mužské i ženské linii na věčné časy zříká Východní marky a všech odpradávna k ní příslušejících hrabství…“

„Umím číst,“ odbyl ho nevlídně Pavel a Rudolf se v rozpacích zarazil. „Co ten přípis? Je psán jinou rukou a jiným inkoustem.“

Vévoda se ošil a pohlédl na přítomného pátera Cypriána.

„Ten nechal napsat léta Páně 1236 císař Fridrich II. Důvodem byla nepřítomnost vévody Fridricha, řečeného Bojovný, na říšském sněmu v Řezně.“

„Aha,“ pokývl zamyšleně hlavou Pavel.

„Co myslíte, důstojnosti, dalo by se s tím něco udělat?“ pln netrpělivosti se otázal Rudolf.

„Snad ano,“ poznamenal po chvíli dominikán. Pak se rychle obrátil na postávajícího kancléře a tichým naléhavým hlasem mu zdůraznil:

„Doufám, že vám můžeme důvěřovat. O tom, co si nyní budu s vévodou povídat, musíte mlčet jako hrob.“

„Jsem věrným služebníkem Jeho Jasnosti a sloužil jsem už jeho otci Albrechtovi…“

„Dobrá, dobrá, věřím vám,“ přerušil ho netrpělivě Pavel, otočil se zpátky k Rudolfovi a začal vysvětlovat: „S částí privilegia, jež dal sepsat císař Fridrich Barbarossa, se dá už těžko co podniknout. Použitý inkoust je vybledlý a také napodobit písmo půjde jen těžko. Zato s druhou částí, co nechal pořídit jeho vnuk Fridrich II., by možná šlo něco udělat.“

„Vážně?“ zaradoval se Rudolf.

„Nedaleko odtud, na pomezí Moravy, je dominikánský klášter svatého Kříže. Mí řádoví bratři zde mají dobře vybavené skriptorium a jsou zběhlí v napodobování cizích rukopisů, zvláště pak jeden z nich, Pistorius,“ vysvětloval Pavel.

„Pokud mi toto privilegium svěříte, postarám se, aby ho trochu upravil.“

„V jaké smyslu?“ vydechl natěšený Habsburk.

„Uděláme z vás prostě arcivévodu, jak jste si ostatně přál.“

„Ale já bych chtěl být také kurfiřtem,“ spěšně dodal Rudolf. Pavel zakroutil hlavou: „Chcete toho moc najednou, milý příteli. Uvědomte si, že počet kurfiřtů je omezen sedmi. Kdyby jich bylo šest nebo osm, jednalo by se o sudé číslo, a mohlo by se tudíž stát, že volba římského krále by skončila nerozhodně a byla by neplatná. Sedmička, nehledě na to, že je číslem posvátným, což snad nemusím rozvádět, je také číslem lichým. Umožňuje tedy, aby se pro jednoho kandidáta vyslovila většina, a volba byla tudíž platná. Rozumíte tomu?“

Vévoda přikývl, byť na něm bylo znát, že se mu na jazyk dere otázka. Dominikán však po kratičkém odmlčení pokračoval: „Tři jsou duchovní kurfiřti, a to arcibiskupové trevírský, mohučský a kolínský, čtyři jsou světští kurfiřti, a to falckrabí rýnský, vévoda saský, markrabě braniborský a král český…“

„Mohl bych nahradit třeba saského vévodu,“ vpadl do Pavlova výkladu Habsburk. Mnich však odmítavě zamručel:

„Nejsem si jist, že by s tím císař souhlasil a císařův souhlas je nezbytný.“

„A také souhlas říšského sněmu,“ spěšně dodal Rudolf.

„Obávám se, milý vévodo, že za současné situace je hlas sněmu a hlas císaře jedno a totéž. Proti Karlově vůli nikdo nevystoupí. Musíte se obrnit trpělivostí. Jste ještě mladý a horlivý, v těchto citlivých záležitostech je potřeba více rozvahy,“ nabádal vévodu Pavel a občas přitom pohlédl na starého kancléře, jako by v něm hledal oporu pro své argumenty. Ve skutečnosti ho však spíše zajímalo, jestli páter Cyprián neprohlédl jeho dvojakou hru, do níž se má nakonec sám Rudolf chytit.

„Dobře, dobře,“ zamumlal spěšně vévoda. „Nemusíte mne poučovat, důstojnosti. Řekněte mi, kdy se vydáte do toho moravského kláštera?“

„Určitě po svátku Obřezání Páně.“

„Až?“ zklamaně vyhrkl vévoda.

„V těchto svátečních dnech jsou mí řádoví bratři zaměstnáni modlitbami k Bohu. Také cesty nejsou teď v zimě příliš schůdné. Jen trpělivost. Předpokládám, že mne otec Cyprián doprovodí.“

„Budu vám k službám,“ usmál se starý kancléř. „Už proto, že mám za povinnost ochraňovat vzácné privilegium.“

Když se trojice mužů rozcházela, na nebi se už rozsvěcovaly první hvězdy a nad střechami Vídně k nim stoupal kouř z četných komínů a topenišť. Kolem Dunaje visela mrazivá mlha. Pavel zaváhal, zda by neměl opustit hrad a vydat se do městských ulic. Někde v nich ve tmě čekal někdo, kdo mu poslal onu dýku se stopami zaschlé krve. Skutečnost, že se nepochybně jednalo o zbraň vyrobenou a používanou v Itálii, nasvědčovala tomu, že ten někdo sem přišel právě odtamtud. Ale proč? Proč mu vyhrožují smrtí? Potíž spočívala v tom, že Pavlovi se nabízela rovnou desítka důvodů, proč by ho někdo chtěl zabít. Byl císařským i papežským agentem, zvědem, občas i nájemným vrahem, a není proto divu, že leckomu vadil. Že by to byl nějaký příznivec mrtvého římského tribuny Coly di Rienzo?

Ach, kdyby mohl někomu vysvětlit, že s jeho smrtí neměl nic společného, že si ji Cola přivolal sám? Kdo ještě? Milánští Viscontiové či neapolští Anjouovci? Pavel neměl rád nečinnost, nebylo jeho zvykem zůstat v klidu a čekat, až si ho nebezpečí samo najde. Raději mu vycházel vstříc a to bylo také důvodem, proč nakonec nezůstal sedět ve své komnatě s číší vína, ale opustil hrad, bez povšimnutí minul čtyři těla visící na šibenici a zamířil do potemnělých ulic Vídně. Odněkud se linul zpěv, to opozdilí svatoštěpánští koledníci se dům od domu pokoušeli vymámit nějakou koledu a už spěchali, aby usedli v některé příjemně vyhřáté krčmě. Podobný cíl cesty měl i prokřehlý Pavel. Bez povšimnutí minul několik hostinců a brzy se dostal do uliček poblíž městských hradeb. Protáhl se asi třemi průchody kolem nyní opuštěných kolářských a truhlářských dílen a zastavil se až těsně u Prešpurské brány, nazývané také U svatého Mikuláše, kde se v nevysokém domě s šindelovou střechou, pokrytou zbytky sněhu, nacházela krčma U Tlustého Hanse. Tentokrát, na rozdíl od Pavlovy předcházející návštěvy, tu bylo náramně živo. Kolem jednoho ze stolů se vedla vášnivá debata kibiců nad čtyřmi karbaníky, kteří byli tak ponořeni do hry, že se zdálo, že ani nevnímají, co se kolem nich děje. Dominikán rozrazil hlouček a uchopil za rameno jednoho z hráčů.

„Nesete mi stříbrňáky, důstojnosti, abych měl co do hry?“ nenuceně prohodil Willi Chmaták, aniž se otočil.

„Vidím, že jsem si vybral špatný čas, Chmatáku,“ odpověděl Pavel. „Pojď raději stranou!“

„Mládenci, vezměte to někdo za mě,“ obrátil se Willi na kibice a položil své karty rubovou stranou na stůl. Poté vstal a poslušně se vydal za dominikánem do vedlejší potemnělé místnosti.

„Tady máš svou mzdu,“ hodil mu Pavel kožený váček s mincemi.

„Netušil jsem, že jsi takový hlupák a necháš se chytit.“

„V tom bylo něco jiného,“ bránil se Willi. „Hejtman Andreas na mě má pifku. Rád by mne dostal, ale zatím se mu to nikdy nepovedlo.“

„Až teď,“ ušklíbl se Pavel. „Prý ses opil a někdo tě udal.“

„Lidé jsou svině, však to znáte, důstojnosti.“

„Ano, nedodržují desatero božích přikázání, berou boží jméno nadarmo, nesvětí sváteční den, jako ty, který o vánočních svátcích holduješ čertovým obrázkům…“

„Musím si nějak přivydělávat, když nesmím porušovat sedmé přikázání.“

„Tak ty víš, že sedmé přikázání je nepokradeš? Překvapuješ mne, Chmatáku! Že bys šel do sebe?“

Obávaný zloděj se jen ušklíbl a honem dodal: „Snad jste za mnou, důstojnosti, nepřišel, abyste mi dával kázání?“

„Ne, to opravdu ne. Spíš se tě potřebuji na něco zeptat. Přicestovali v poslední době do Vídně nějací Italové?“

„Vlachů je tady dost. Bývají tu vlašští kupci, kameníci i muzikanti…“

„Je mezi nimi někdo nový, třeba z Říma nebo z Milána?“

„Poptám se vám, důstojnosti. Jak moc to spěchá?“

„Řekl bych, že hodně. Dáš si se mnou pálenku?“

„Bude mi ctí. Nepopíjím každý den s rádcem samotného císaře.“ Oba muži se vrátili do nálevny, Pavel zavolal na krčmáře Hanse, aby jim přinesl dva kalíšky.

„Jestli máš chuť, napij se s námi. Jeden rok je u konce, je potřeba ho spláchnout,“ usmál se dominikán.

„S vámi, důstojný otče, si dám rád, i když bych neměl. Motají se mi pak počty a účtuji zákazníkům méně piv.“

„Méně? Spíš více, ty starý podšívko!“ rýpnul si do krčmáře Chmaták.

Všichni tři se rozesmáli a jejich smích přivábil pozornost nevysokého chlapíka, který seděl stranou od karbaníků a jejich společnosti. Jeho jako uhel černé oči ulpěly na vysoké postavě dominikána, ale jen na chvíli. Hned zase sklopil hlavu a věnoval se své sklenici vína.

Léta od narození Ježíše Krista 1359

I

Na svátek Obřezání Páně, 1. ledna 1359, to vypadalo, jako by se nad Vídní, sídelním městem rakouského vévody Rudolfa Habsburského, roztrhla duchna s peřím. Sníh se sypal tak hustě, že nebylo vidět na krok a ti, kteří museli ven, se brodili závějemi, které hrozily zasypat všechny ulice. Dominikán Pavel sice pamatoval na slib, který vévodovi dal, ale v následujících dnech to rozhodně nevypadalo na to, že by se mohl spolu s kancléřem Cypriánem vydat do kláštera svatého Kříže na pomezí Moravy. Dokonce ani k Tlustému Hansovi nevedly jeho kroky, protože mokrý sníh si upřímně ošklivil. A tak Willi Chmaták čekal v prázdné nálevně sám, ucucával pivo a mračil se, protože počasí nepřálo ani jeho loupežnickým plánům. Vždyť v hlubokém sněhu by byly stopy jeho škorní obzvláště patrné a rovnou by městské biřice přivedly k pachateli. Navíc mu ten „černý pták“, jak si dominikána překřtil, nasadil brouka do hlavy. Že by mu v jeho rajónu řádili nějací Vlaši? Nějaká lapkovská rota z Itálie? Proč by se na ně otec dominikán, ten „černý pták“, jinak vyptával? Chmaták nevěděl nic o úzké dýce se stopami krve, kterou kdosi Pavlovi poslal. A kdyby věděl, asi by ho to pořádně vyděsilo. Sám sice nebyl bázlivý, jeho profese mu to ani nedovolovala, ale jsou okamžiky, kdy i ten nejtvrdší chlap změkne a znejistí.

Právě o tomto tématu nyní rozjímal Pavel. Mnohokrát se sice ocitl tváří v tvář nebezpečí, ale většinou to bývalo nebezpečí, o němž věděl, odkud přijde, nebo si na ně mohl takříkajíc sáhnout. Příčilo se mu však nebezpečí neviditelné, které nedokázal zařadit, které hrozilo odkudkoliv, z jakékoliv strany. Že za ním je kdosi z Itálie, tomu nasvědčoval zjevný italský původ dýky. Ale třeba to byla náhoda. Třeba dotyčný neměl jinou dýku po ruce a sáhl po ní nazdařbůh, jak mu to vyhovovalo. To by ovšem podstatně rozšiřovalo možný rejstřík autorů výhružného vzkazu a Pavel byl na rozpacích, koho všeho do něho má zahrnout. Ach, kdyby věděl alespoň o trochu víc a dobral se alespoň přibližně totožnosti pravděpodobného odesilatele, hned by se cítil lépe! Co když dotyčný už pronikl až do vídeňského hradu? Co když na Pavla číhá nebezpečí někde na zdejších temných chodbách nebo, nedej Bože, ve vlastní komnatě? Protože ač kněz a řeholník, nikdy nebyl přehnaným příznivcem celibátu, rád si někdy zpříjemňoval noc něžnou ženskou společností. Dobře si v Hofburgu všiml jedné světlovlasé komorné kyprých tvarů, která po něm občas až nestydatě hodila očkem. Hned by ji s chutí sevřel v náručí. Jenže co když se právě ona stane nástrojem onoho neznámého a neviditelného mstitele? Však si dobře pamatoval na jistou černovlasou Angelinu, která se ho před časem ve Florencii pokusila zavraždit. Naštěstí to tehdy dobře dopadlo, ale kdoví, zda by to tak dopadlo příště?

Z pochmurných úvah vyrušil dominikána vévodův komorník:

„Račte prominout, důstojnosti. Jeho Jasnost by si s vámi chtěla promluvit. Prosím, následujte mne!“

Rudolf IV. se tvářil popuzeně. Sotva před ním Pavel stanul, vybafl:

„Nemá cenu cestu dále odkládat. Sníh sleze až na jaře a já chci patřičně upravené privilegium předložit už v dubnu na říšském sněmu.“

„Jistě, můžeme vzít sáně,“ souhlasil neochotně dominikán, „ale cesty jsou nejisté. Může se přihodit cokoliv.“

„Bojíte se snad? Rozhodl jsem se, že pojedu s vámi.“

„Jak chcete, ale v tom případě s vámi musí jet oddíl vašich vojáků, aby vás chránil.“

„Nepojede s námi nikdo, jen kancléř páter Cyprián.“

„Ani hejtman Andreas?“ opatrně se otázal Pavel.

„Ani ten. Ostatně vy vládnete zbraní, jak jsem si všimnul, docela dobře a budete mi dělat nejen průvodce, ale i ochránce.“

Po dominikánově tváři přelétl úsměv. „Jak si přejete,“ řekl s lehkou úklonou a ještě se otázal: „Kdy chcete vyrazit?“

„Hned zítra,“ zavrčel Rudolf a naznačil Pavlovi, že jejich rozhovor je u konce.

Je to mladý ctižádostivý frajírek, který neví, do jakého maléru se žene, pomyslel si mnich při odchodu. Horší je, že svou nenasytností dostane do problémů i císaře Karla. Však proto také do Vídně Pavel přijel, aby pokud možno přinutil vévodu obrazně řečeno si nabít ústa dříve, než se stane něco horšího. Dovedl si představit, co by nastalo, kdyby císařův zeť nečekaně předložil říšskému sněmu listinu dokazující, že rakouští vévodové byli už kdysi císařem Fridrichem II. povýšeni na arcivévody, a navíc by ještě požadoval zařazení mezi říšské kurfiřty. Ať si takovou listinu předloží, ať s takovým požadavkem vyrukuje, ale císař musí mít od počátku po ruce pádné důkazy, že jde o podvrh a Habsburk je docela obyčejný podvodník. Pak se, věřme, uklidní, bude se kát a Karlovi takříkajíc zobat z ruky. Jenže Pavel nemohl tušit, jak obludný kariérista se v Rudolfovi skrývá. A že je pro získání titulů, moci a slávy schopen doslova všeho.

Druhý den ráno vyjeli z vídeňského hradu docela nenápadně. Dvojspřeží koní táhlo velké sáně, na nichž se kromě kočího choulili v kožešinách tři muži – vévoda, jeho kancléř a dominikán Pavel. Projeli kolem šibenice se čtyřmi zmrzlými těly, která budou pravděpodobně sňata až na jaře, vesměs už měli oběšenci stažené boty, nepochybně si je lidé rozkradli. Ne snad proto, aby je nosili, ale protože věřili, že jakákoliv část oběšencova oděvu jim může v novém roce přinést štěstí.

Sáně, jen lehce zatížené, jely rychle, koním šla od nozder pára a kopyta se jim jen mírně bořila do sněhu, rolničky na postroji se rozezněly veselou melodií, vzduch byl příjemně mrazivý a sanice lehce klouzaly ve vyjetých kolejích. Nikdo z kolemjdoucích netušil, že právě projíždí ulicemi Vídně k zamrzlému Dunaji sám pán města a rakouských zemí. Kočí místo na dřevěný most hnal dvojspřeží na dunajský led, kudy si nyní v mrazivé zimě většina povozů zkracovala cestu. Led byl silný a pokrytý zmrzlým sněhem, po němž se koním dobře táhly sáně. Potíže však nastaly, když na druhém břehu minuli vyjetou dráhu a zapadli do závěje.

„Jasnosti, vzácní páni, nedá se nic dělat, musíte sesednout a pomoci mi sáně zatlačit. Jinak se odsud nevyhrabeme,“ oznámil kočí a sáně sám jako první opustil.

Pavel i páter Cyprián ho poslechli hned, ale mladý vévoda brblal a nechtěl sesednout. Nakonec však i on následoval své dva společníky a záhy se šest paží zapřelo do saní, kdežto kočí vedl koně na opratích a práskal jim bičem nad hlavou.

„Docela jsem se příjemně zahřál,“ přiznal dominikán, když se sáně opět ocitly ve vyjetých kolejích.

„Nevím, jestli je taková činnost vhodná pro vévodu,“ mumlal podrážděně Rudolf. „Možná jsme měli vzít více sloužících.“

„Chtěl jste jet jen ve třech, milý příteli. Tak si teď nestěžujte,“ mírnil ho Pavel a Habsburk po něm střelil zlým pohledem. Co si to ten mnich vůči němu dovoluje, pomyslel si v duchu, ale nahlas neřekl nic.

Další cesta jim přece jen ubíhala pomaleji, než si původně představovali. Co chvíli zapadali do závějí, koně se brzy unavili a navíc se brzy šeřilo. Bylo načase pomýšlet, kde by mohli přenocovat, nakrmit a napojit sebe i koně.

„Kdy myslíte, že dorazíme k tomu klášteru?“ otázal se vévoda.

„Dnes už těžko. Možná bychom se měli poohlédnout po nějakém hostinci,“ navrhl Pavel.

„Před sebou máme městečko Hollabrunn. Je tam pohodlný hostinec U Zlatého orla,“ navrhl kancléř Cyprián.

„Když neprozradíte, že jsem rakouským vévodou…“ zamumlal Rudolf. „Nechci, aby mě viděli bez doprovodu. Lidé bývají příliš zvědaví.“

„Spolehněte se, Jasnosti,“ přikývl Cyprián a kočí za chvíli přivedl dvojspřeží se sáněmi na poměrně vyjetou cestu, kudy jezdívali kupecké karavany z Vídně do Znojma, do královského horního města Jihlavy a dál do Čech.

Hollabrunn, stejně jako většina malých městeček v Rakousích, postrádal hradby. Domy byly většinou kamenné a bíle omítnuté, na kopci kousek nad tržištěm se vypínala štíhlá věž nevelkého farního kostela, zasvěceného svatému Oldřichovi. Z četných komínů stoupal k nebi bílý dým z páleného dřeva či dřevěného uhlí. Hostinec U Zlatého orla nalezli hned vedle výstavné radnice opatřené malou věžičkou.

„Vážení, doporučuji zdejší víno,“ dal se slyšet vévoda a jako první opustil sáně a vkročil do šenku.

Majitel hostince, sotva spatřil mladého muže s pyšnou tváří vroubenou pěstěným vousem, pochopil, že má před sebou vznešeného hosta. Ti dva duchovní, co s ním přišli, ho ani příliš nezajímali, ale toho cizího kupce nebo možná šlechtice odhadl na významnou osobu.

„Vítám vás, vzácný pane, ve svém podniku. Dovolte, abych vás osobně uvedl ke stolu. Největší teplo budete mít tady u kachlových kamen. Budete si přát nocleh?“

Rudolf přikývl, kdyžto Cyprián spěšně řekl: „Naše koně a sáně zavezl kočí do dvora. Ať se o ně vaše čeleď postará.“

„Jistě, důstojnosti,“ přikývl hostinský a hned se znovu připojil k Rudolfovi a začal mu vychvalovat svoji kuchyni: „Mohu vám na úvod nabídnout rybí polévku a pak zajíce ve vlastní šťávě, dušené jeřábky, tetřevy v černé omáčce, kančí na smetaně, skopovou pečeni s cibulí a hruškami nebo snad hovězí připravené na uherský způsob…“

Rudolf ho mávnutím ruky zadržel: „Zatím si dáme to kančí na smetaně a svařené víno. Jsem z cesty celý vymrzlý, potřebuji se zahřát.“

„Jak si přejete, pánové.“

Nakonec v šenku U Zlatého orla ochutnali takřka všechna jídla, která jim nabízel ochotný hostinský, a po svařeném vínu na zahřátí se pustili do místních vín, která zrála na svazích nad Hollabrunnem. Rudolf přitom stále hovořil o dávných římských císařích, byť, jak Pavel poznal, jeho vědomosti byly příliš útržkovité a ani Suetoniovy Životopisy zřejmě nečetl. Dominikán se s ním však nehádal, vychutnával si dobré hollabrunnské víno a v duchu uznával, že si v ničem nezadá s víny rýnskými a uherskými. Ale s vypitým mokem se v něm probouzely touhy, a zatímco mladý vévoda se poměrně brzy odebral na lože a kancléř Cyprián ho následoval, Pavla zaujala mladičká šenkýřka, která jim přinášela džbánky s vínem.

„Zdá se mi, milá dcero, že zdejší sklep je nevyčerpatelný,“ zapředl nevinný rozhovor.

Dívka s umně spleteným copem světlých vlasů nepostřehla léčku a otázala se: „Chcete se podívat, důstojnosti?“

„Rád,“ souhlasil Pavel a vydal se v dívčině doprovodu z šenku po kamenných schodech do hlubokého sklepa. Šenkýřka rozžala svíce ve velkém sedmiramenném svícnu a před dominikánem se otevřela úctyhodná klenutá místnost vyložená sudy s vínem.

„Tady bych vydržel několik dní a nocí,“ usmál se Pavel.

„Asi by vám byla zima,“ připomenula.

„Kdybych se měl s kým zahřát…“ dominikán větu nedořekl, ale šenkýřka, zdá se, pochopila:

„Ale důstojnosti, vždyť jste řeholník a kněz.“

„Vadilo by ti to snad? Jak ti vlastně mám říkat?“

„Rodiče mě dali pokřtít na Uršulu.“ Dívka se přitom lehce zapýřila studem.

„Dokázala bys mě zahřát, Uršulo?“

Šenkýřka poodstoupila a pohlédla Pavlovi do očí: „Ale to by byl přece hřích, důstojný otče.“

„Jako kněz mám právo hříchy promíjet, a tak bych ti ho zase prominul.“

Uršula zaváhala. Ten vysoký štíhlý chlapík s úzkou tváří a tmavými vlasy se jí docela líbil. Jen kdyby to nebyl mnich a nepůsobil tak ponuře. Ale co, v kuchyni už není co na práci, mytí nádobí počká do zítřka. Hodilo by se si teď trochu zašpásovat.

Lehce se k Pavlovi přivinula a on ji objal. Chvíli tak mlčky stáli v objetí, až sama Uršula prolomila ticho: „Už je vám tepleji, důstojnosti?“

„Trochu ano.“ Dominikán se k dívce sklonil, vroucně ji políbil a ona mu vyšla vstříc. Ale pak jako by se něčeho polekala, odtáhla se a zeptala:

„Vážně mi můžete hřích prominout?“

„Podle toho jaký,“ opáčil Pavel a pozorně se na ni podíval.

„Hřích smilstva,“ vyhrkla splašeně a celá znovu zrudla, jako by se za vyslovení těch dvou slov styděla.

„Raději říkejme hřích lásky. Zní to lépe, ne?“

„Ale láska přece není hřích,“ namítla Uršula.

„Tak to vidíš, nemám ti co promíjet. Už ti někdo někdy řekl, jak jsi krásná? A že se ti prostě nedá odolat?“

„Ale víte, s knězem jsem ještě nikdy nic neměla.“

„Všechno je jednou poprvé,“ tichým vemlouvavým hlasem pronesl Pavel a začal Uršule rozepínat šaty. Chtěla se mu vytrhnout, ale místo toho mu začala sama pomáhat a za chvíli před ním stála jen v plátěné košilce, pod níž se jí rýsovaly dva pevné prsy.

„Musíte mě zahřát.“ Přitiskla se k Pavlovi a pravou rukou mu zajela do rozkroku…

Když se konečně vydal temnou chodbou ke své komůrce, v níž měl přenocovat, kdosi do něho ve tmě vrazil, až se zapotácel. Chtěl toho neznámého chytit, aby se podíval, kdo to je, ale ten se mu hbitě vysmekl a rozeběhl se po dřevěných schodech dolů. Ještě se ozvalo prásknutí dveří a bylo ticho. Pavel jen zakroutil hlavou a začal po paměti hledat, které dveře vedou do jeho komnaty. Třetí zprava nebo zleva? Vypité víno a divoký, ale krásný zážitek s šenkýřkou Uršulou ho poněkud popletly. Nakonec usoudil, že jsou to ty třetí zleva a zkusil vzít za kliku. Bylo odemčeno a prkna podlahy mu zaskřípala pod nohama. V té chvíli zalitoval, že si nevzal hořící louč. Zvenčí sem sice oknem dopadalo slabé světlo měsíce, ale aspoň díky němu spatřil cosi velkého ležet na zemi a na truhle si všiml křesadla a svíčky.

„Co to je, pro Boha svatého?“ zamumlal tiše a dotkl se té velké věci na podlaze. Cosi se mu pod rukou pohnulo a uslyšel zaúpění znějící jako z nejhlubších pekel. Uchopil křesadlo a brzy se mu podařilo vyloudit jiskru a zažehnout plamínek. Za chvíli už malou komnatu ozářilo světlo svíce. Teprve teď Pavel pochopil, že se spletl a omylem vstoupil do cizího pokojíku. Na podlaze totiž leželo bezvládné tělo vévodského kancléře, pátera Cypriána, a pod ním byla kaluž krve.

II

Dominikán Pavel se ležícího kancléře opatrně dotkl. Zdálo se mu, že ještě žije, a proto ho obličejem obrátil k sobě. Bylo však už pozdě. Duše pátera Cypriána zjevně opustila jeho tělo, na mnicha hleděl skleným mrtvolným výrazem pár šedomodrých očí. Pavel zamumlal krátkou modlitbu, zatlačil mrtvému oči a jal se prohlížet jeho tělo, aby zjistil, jak vlastně zemřel. Ale hned vzápětí nahmatal cosi lepkavého na hrudi a ve světle svíce spatřil dvě bodné rány, které obě byly nepochybně smrtelné.

Vstal a rozhlédl se po nevelké komnatě. Nespatřil tu žádnou stopu zápasu, vypadalo to, že Cyprián se vůbec nebránil. Buď ho vrah zastihl zcela nepřipraveného, nebo ho kancléř znal a nepokládal za nebezpečného. Ani tuhle možnost nemohl Pavel vyloučit. Okamžitě si vzpomněl na osobu, se kterou se ve tmě srazil na chodbě. Nemohlo být pochyb, jednalo se o Cypriánova vraha. Pavel se svící v ruce seběhl po schodech do šenku, ale byla tu tma, jen z pece svítily červené uhlíky. Vešel do kuchyně a vzápětí narazil na šenkýřku Uršulu, s níž se před chvílí tak krásně pomiloval. Ležela na lavici přikrytá kožíškem a ve spánku hluboce oddychovala.

„Hej, vstávej, kde je hostinský?“

„Co se děje? To jste vy, důstojný otče? Co potřebujete?“

„Nahoře někdo zavraždil jednoho z mých druhů. Probuď hostinského a dojdi pro rychtáře!“

Teprve teď Uršula otevřela oči a roztouženě natáhla k Pavlovi ruce. Ale dominikán ji takřka hrubě odstrčil: „Na to teď není čas! Nejdříve toho hostinského a pak upaluj pro rychtáře. Já se zatím porozhlédnu na dvoře.“

Pavel si od svíce zapálil jednu z připravených smolnic a vešel do dvora. Z maštale se ozývalo pofrkávání koní, ale jinak tu byl klid. Sníh byl zcela zdupaný, a i kdyby v něm vrah zanechal stopy, těžko by se odlišily od těch ostatních šlépějí. Dominikán vstoupil do roubené stáje, kde kromě zvířat spala i čeleď a jejich kočí. Vesměs byli zahrabáni do sena, odkud se ozývalo asi trojí chrápání. Pokud by byl mezi nimi vrah, bylo by asi těžké ho usvědčit, ale za pokus to rozhodně stálo. Pavel zvedl pochodeň nad hlavu a hlasitě zvolal:

„Vstávejte a vyjděte na dvůr!“

„Co se děje?“ zajímal se hostinský, který také vyšel na dvůr a ve spěchu si přes noční košili přehodil jen tlustý kožich.

„Ve vašem hostinci došlo k vraždě!“ oznámil mu Pavel.

„Vrah je možná dosud zde. Nechal jsem poslat pro rychtáře, aby věc vyšetřil.“

„To je strašné,“ vyděsil se hostinský a rázem zapomněl na spánek. „Koho zabili?“

Dominikán nevěděl, zda může prozradit identitu svých druhů, ale zároveň mu bylo jasné, že se tomu nevyhne a možná tím rychleji přispěje k dopadení vraha. „Tím zavražděným je vévodský kancléř, páter Cyprián!“

Na hostinského zapůsobilo to jméno jako rána bleskem. Instinktivně se přežehnal křížem a vydechl: „Panenko Maria mariazellská, ještě tohle mi scházelo. Co budeme dělat?“

„Svolejte všechnu čeleď. Každé svědectví je dobré, navíc vrah je možná stále ještě zde. Proto nikdo ať neopouští hostinec!“

„Dobře, dobře, ale jak to mám zařídit?“

„Ke každým dveřím postavte některého ze svých pacholků, kterému důvěřujete. Ať si vezmou sudlici, ne sekyru. Já dojdu probudit vévodu.“

„Svatý Bože, on je tady vévoda Rudolf? Já jsem včera obsluhoval mladého Habsburka?“

„Už je to tak,“ přikývl dominikán.

„Já to nepřežiji. Poprvé navštíví můj hostinec někdo z habsburského rodu a hned dojde k mordu. Taková ostuda!“

„Uklidněte se, hostinský, vy za nic nemůžete. Raději teď dohlédněte na svoji čeleď.“

Vévoda Rudolf zatím spal spánkem spravedlivých, a že spal opravdu hluboce, o tom měl Pavel možnost se záhy přesvědčit, když ani po opakovaném bouchání na dveře jeho komnaty nikdo neotvíral.

„Co je? Co si to dovolujete?!“ ozval se zevnitř po delší době rozespalý popuzený hlas.

„Jasnosti, došlo k vraždě!“

„Koho zabili?“

„Vašeho kancléře!“

V tom okamžiku Rudolf jen v dlouhé bílé košili prudce otevřel dveře a celý rozčilený zvolal: „Kde je? Musím hned k němu!“

Spolu pak vstoupili do Cypriánovy komnaty. Všechno tady bylo tak, jako když odtud Pavel odešel. Na zemi stále ležel starý kancléř se zatlačenýma očima a jeho košile byla poznamenána dvěma krvavými ranami. Ale vévoda se kupodivu o mrtvého vůbec nezajímal. Jediné, co mu stálo za pozornost, byla malá okovaná truhlice, která spočívala vedle širokého lože s nebesy a závěsy, jež měly spáče chránit před chladem a dotěrným hmyzem. Sáhl do záňadří, stáhl si z krku řetízek s malým klíčkem, kterým truhlici odemknul. Ve světle Pavlovy pochodně spatřili hromádku složených zažloutlých pergamenů opatřených pečetěmi. Rudolf si je rychle prohlédl a na jeho tváři se rozlil spokojený úsměv:

„Chvála Bohu, jsou všechny, nic se neztratilo. Víte, vezeme s sebou ty pergameny, které by měli vaši řádoví bratři z kláštera svatého Kříže trochu upravit.“

„Rozumím,“ přikývl hlavou dominikán. „Ale, jak vidím, smrt starého kancléře vás ani tak netrápí. Listiny jsou pro vás důležitější.“

„Co vám budu, důstojnosti, povídat. Páter Cyprián už měl svá léta, ale kdyby se, nedej Bože, ztratil jediný pergamen, mohlo by to mít dalekosáhlé následky!“

„Poněkud cynické, leč pravdivé,“ přiznal Pavel. „Víme tedy, že vrah o těch pergamenech buď nevěděl, nebo ho nezajímaly. Ale proč zabil právě Cypriána?“

Vévoda pokrčil rameny.

„Měl snad váš kancléř nějaké nepřátele?“

„Nevím o nikom,“ zahuhlal vévoda, „ale samozřejmě to zcela vyloučit nemohu. Za života svého otce jsem kancléře tak dobře neznal a příliš s ním nepřicházel do styku.“

„Třeba se do něčeho zapletl,“ navrhl Pavel.

„Těžko. Býval vždy oddaným služebníkem našeho rodu. Byl levobočným synem hraběte z Kuenringu a pro odčinění hříchu svého otce byl určen k církevní kariéře. Studoval v Bologni a v Paříži a ve službách mých rodičů začínal jako kaplan.“

„Hmm,“ zamručel zadumaný dominikán. „Z toho si nic nevyberu…“

Jeho větu přerušil příchod robustního muže v tlustém liščím kožichu a s beranicí na hlavě. Měl odulou červenou tvář a bradu porostlou nepěstěným zrzavým plnovousem.

„Vaše Jasnosti pane vévodo, jsem zdejší rychtář Hermann Gruber. Prý tady došlo k nějakému mordu.“ S těmito slovy rychtář sňal beranici a uctivě se uklonil.

„Už je to tak,“ přikývl vévoda. „Chytíte vraha?“

„Rychtář rozpačitě pokrčil rameny a zeptal se: „Viděl ho někdo?“

„Já,“ ozval se dominikán Pavel. Hermann Gruber se na černého mnicha zvědavě podíval. Ani v nejmenším netušil, koho má před sebou, a Pavel mu to nemínil nijak usnadňovat. Chtěl pro něj být prostě jen řeholníkem vévodova doprovodu, byť se ten doprovod nyní, nepočítaje kočího, ztenčil na jednoho muže.

„Můžete mi ho popsat, důstojnosti?“

„Vlastně jsem ho neviděl, jen do mě potmě vrazil. Řekl bych, že to byl spíše muž a o něco málo menší než já. Zjevně měl napilno a vyběhl na dvůr. Možná tady dokonce ještě někde je.“

„Budu se muset poptat hostinského Klause na všechny jeho dnešní hosty,“ zamručel rychtář a dodal k vévodovi:

„Jasnosti, promiňte, vy se zdržíte?“

Místo vévody však odpověděl dominikán: „Budeme se především muset postarat o nebožtíka. Vzhledem k tomu, že mrzne, uložíme ho zatím v márnici zdejšího hřbitova a necháme za něj odsloužit smuteční mši.“

Rudolf šlehl po Pavlovi zlým pohledem. Představa, že se zdrží obstaráváním posledních věcí zabitého kancléře se mu pranic nelíbila. Spěchal, aby už byli v klášteře svatého Kříže, a Cypriánova smrt byla sice nepříjemnou záležitostí, ale nikoliv však takovou, aby se přes ni nedokázal přenést. „Půjdu si ještě lehnout,“ prohlásil. Kancléřova smrt ho zjevně nijak nezaskočila. Ještě se otočil k rychtářovi:

„Můžete svým lidem nařídit, aby tady tu okovanou truhlici přenesli do mé komnaty? A pro jistotu postavte jednoho z biřiců před moje dveře.“ A s těmito slovy opustil dominikána a rychtáře.

Však už se Gruber ujal iniciativy a ukázalo se, že je opravdu příkladným strážcem spravedlnosti. „Důstojnosti, když dovolíte, nejdříve si prohlédnu mrtvého.“

„Leží tak, jak jsem ho našel. Pouze jsem mu zatlačil oči.“

„Chápu,“ přikývl rychtář a sklonil se k ležícímu Cypriánovi.

„Nic se z komnaty neztratilo?“ otázal se, když si ve světle pochodní prohlédl mrtvolu.

„Vůbec nic. Nešlo ani o loupežné přepadení, ani o rvačku dvou mužů.“

„Tady už nejsme nic platní,“ přiznal rychtář a otočil se na dva postávající biřice, urostlé chlapíky s meči po boku:

„Odneste tu okovanou truhlici do komnaty Jeho Jasnosti a jeden pak zůstaňte hlídat před jeho dveřmi. Třeba ty, Bruno.

A ty, Haralde, půjdeš se mnou a zkusíme se poptat čeledi, zda někdo neviděl toho mordýře. A také prošmejdíme celý hostinec. Třeba se tady ještě někde skrývá.“

Veškeré pátrání po kancléřově vrahovi však bylo marné. Rychtář a biřici několikrát prohledali hostinec U Zlatého orla a přilehlá hospodářská stavení, vyptávali se všech místních lidí, ale bez výsledku. Neznámý mordýř zmizel, jako by se propadl do země. Pavel na rozdíl od vévody spát nešel. Zařizoval přenesení Cypriánova těla do márnice a také vzbudil zdejšího faráře s žádostí, aby hned ráno odsloužil zádušní mši. Už svítalo, když znovu procházel chodbou, kde o půlnoci zřejmě narazil na onoho tajemného vraha. Znovu se zahleděl na dveře vedoucí k jednotlivým komnatám a náhle ho cosi napadlo. Kancléř Cyprián šel spát dříve než on a zřejmě si přitom popletl pokoje. Vzhledem k tomu, že měl u sebe truhlici s pergameny, musel si je poplést už hned po příchodu do hostince. Nebo si je, ještě spíš, popletl vrah. Přišel totiž zabít právě jeho, dominikána Pavla. Laškování a milování s šenkýřkou Uršulou dominikánovi zřejmě tentokrát zachránilo život.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dvě císařovny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.