František Neužil

Řezenské ortely

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Neužil – dědicové, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8969-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8970-7 (mobi)

Jsem láskou k  Moravě zajatý

Nad všechny hřivny stříbra je moje země

Ivo Odehnal

Píseň o velkomoravské náušnici

Velká Morava spočívá na ramenech tří řek. Rybnaté toky spolu s neprostupnými hvozdy vytvářejí plodné zemi přirozenou záštitu. Nejprve si ji chce podrobit divoký Avar, později se o to snaží nenasytný Frank, opitý světovládnou mánií Karlovců. Moravská končina, semknutá pod jedním vladařským mečem, překáží nepřátelské rozpínavosti. Vzdoruje i tehdy, když se k ostrému germánskému oruží připojí křesťanský kříž bavorských kněží. Snaha franckého krále i kléru splývá vjedno: rozkotat kvetoucí slovanskou državu.

Jako bouřkový mrak, který je na spadnutí, tak ustavičně hrozí Velké Moravě neblahé dědictví slovanské krve. Nesvornost a řevnivost jejích vládců: Pribiny, Mojmíra, Rostislava a Svatopluka. Nastupují na knížecí stolec za podivných okolností: na rukou lpí krev a v oku zakalené světlo zrady.

Králův zajatec

Jsem nadobro v jejich moci. Kterýsi neurvalec mně šlape po rukách. Svírají mě pouta, železo se zarývá do masa. Krvácím. Zavázali mně oči. Teď mě chlap kopl do slabin a štěkl cosi nesrozumitelnou řečí. Přitom se směje. Chraptivé hrdlo mu odpovídá. Kdykoli mě pochop uhodí, nevydám hlásku. Nikdo nesmí poznat, že vladař Rostislav podlehl bolesti. Jsem bezbranný jako ovce v medvědí jámě. Tak hloupě lapený. Stačil by na mě jediný francký oděnec.

Kde je můj vladařský meč a zlatá přilba? Má válečná sekyra. I stříbrný roh, při jehož zvucích se stavěli do bojového šiku moji nejlepší jezdci? Jistě již pozbyli koně, meče jim vyrvali z rukou. Kdoví, nedal-li jejich hlavy Svatopluk napíchnout na hradební kůly. Svatopluk! Ať ho trhá Morana na kusy a útroby ať mu vypálí sžíravá sůl! Nikdo mi nemůže pomoci. Nevím ani, kde jsem.

Nejprve mě přehodili přes koňské sedlo, zvíře cválalo po pekelných cestách, třásly se ve mně vnitřnosti, nemohl jsem dýchat. Pak mě vedli po břehu řeky. Svítilo slunce, zahřál jsem se, surově křičeli, abych pospíchal, zanedlouho mně zase cvakaly zuby chladem. Proč jsem šel občas pěšky, nevím. Snad chtěli zmást pronásledovatelům cestu. K smíchu! Kdo je pronásleduje? Nikdo. Podařilo se jim přece ulovit moji hlavu, mozek, světlo, které ozařuje cestu. Moje věrné zachvátila jistě hrůza.

Ještě včera stáli se mnou na vrcholku hory, teď se zřítili do strže.

Korinno! Má Korinno!

Vidím tě před sebou alespoň v duchu. Tvé modrozelené oči vidím. I když mám kolem sebe ustavičnou tmu. Tvé zornice září v černavě jako hvězda. Není to nadějeplná jitřenka, ale vydává jas. Hřeje a pomáhá plašit nejistotu.

Korinno! Má hrdosti a sílo! Počítám dny, kdy jsme žili nablízku sebe. Vzpínám se teď po tvém světle!

Kam mne nepřátelé vedou? Trhli hrubě řetězem, mám ho připevněný na levé noze. Zastavil jsem se. Nabírám dech. Cítím hořkost vody. Jsme v blízkosti řeky. Slyšet pleskot vln a pronikavý křik racků.

Zesílil dupot nohou, hlasy jsou zřetelnější. Začínám slovům rozumět. Někdo přistoupil a ptá se: „Koho to vedeš?“ Je to mluva, jakou hovoří čeleď, která doprovází německé kněze. Znám ji. Slyšel jsem ji skoro den co den, dokud jsem německé samozvance nevyhnal z hradiště.

Na otázku přichází odpověď s přídechem posměšku.

„Podívej se na chlapa dobře.“

„Nic nepoznám. Má kabát jako velmož, boty taky nejsou špatné, potřeboval bych takové.“

Smích, někdo trhl rozpustile řetězem. Zabolelo mě v kotníku. Popadl mě vztek. Kopu nohou průvodce. Zařval. Začal mě bít do tváře. Znovu smích. Pochopové se zřejmě pošklebují mému průvodci, přejí mu to.

Chlap soptí hněvem, náhle jako když utne. Slyšet ostrý hlas. Bezpochyby jejich velitel: „Jak to, že sis dovolil bít vězně?“

„Kopal mě do nohy.“

„Jsi baba,“ okřikl ho neznámý. „Kdyby neměl pouta, zalezl bys před ním jako krysa do díry. Asi nevíš, že je to králův vězeň.“

Chlap hudruje.

„Až se dostaneme do Pasova, vypořádáme se,“ hrozí neznámý.

„Teď táhni do vozu, vězně zavede k lodi Herman. Běda, kdyby knížeti někdo zkřivil vlas.“

Jdu po písku k řece. Přemáhám únavu. Pasov. Už tedy vím, že tato řeka je Dunaj. Povezou mě po něm proti proudu do Pasova. Svatopluk mě posílá jako tučnou kořist králi Ludvíkovi. Dva psi se dělí o sousto. Z tlamy jim vytékají nedočkavé sliny.

Korinno!

Zjev se mi! Propusť přehradou zubů dech, který voní myrhou a aloí.

Mé srdce se zvedne a nabude síly!

Tenkrát prožíval kníže Rostislav radostné dny. Správce Východní marky Ratbod odpadl od Ludvíka Němce, otevřel zemi moravskému vojsku a zanedlouho se hrnulo k Rostislavovu městu zázračné požehnání. Tučná kořist, plynoucí z vítězství – mraky ovcí, stáda koní a černobílých krav, měchy vína, odraná a odzbrojená čeleď, zástupy otroků a otrokyň, na vozech nádoby zrní, zbraně, hřivny železa a mědi a v kovové truhlici výkupné pro knížete – zlato a stříbro, peníze a šperky z hradišť, z kostelů a z klášterů. Prozíravý Rostislav se rozkročil za palisádami pevnosti, ale nezpychl. Přehlédl ostřížím zrakem město Luh a Velehrad a naporučil, aby v příštích dnech byly hradby ještě více utvrzeny, říční vody vpuštěny do příkopů a strží. Z ukořistěných koní doplnil jízdu, poručil jí vyplatit podíl na kořisti. Rozeslal posly k jedenácti náčelníkům země s přísným rozkazem, aby učinili totéž. Nezapomněl na Děvín. Do týdne postavili za opevněné hradby stovky nových oděnců a svěřili jim ukořistěné zbraně.

Kníže věděl, že útěk Ludvíkova vojenského tábora z pomezí Moravy znamená jen zesílení nepřátelství, neboť francký král ustanovil místo Ratboda za správce Východní marky syna Karlomana. Zášť mezi franckým a moravským vladařem doutnala dále jako nebezpečný oheň.

Dávno předtím vzal Rostislav neoblomně do rukou důtky a dal vyhnat ze země bavorské kněze, jáhny a kostelní přisluhovače. Pasovskému biskupovi zakázal vstup do země. Když mu pohrozili odvetou, bohatýrsky se zasmál. Kteréhosi mníška, který strašil peklem a římským stolcem, dal vysvléci, namazat dehtem, obalit peřím a vypráskat z bran pevnosti.

Na řadu přišla i kněžna Hildpranta, kterou kníže vyženil na bavorském dvoře. Kněžna kdysi předtím odstrčila stráž a vstoupila za Rostislavem do vladařské síně. „Dals vymrskat svaté muže, zapomněl jsi však, že udělali z tvého pohanského hnojiště zahradu.“

Rostislav jen taktak zadržel hněv. „Zahradu ano,“ přisvědčil, „ale plnou hrabošů, kteří hlodají kořeny a ničí život.“

„Povolej je zpět.“

„Odkdy ruší kníže vlastní rozkazy?“

„Když to neuděláš, odejdu za nimi.“

V jeho očích radostně zasvitlo. Postřehla to. „Nezabráním tvému odchodu,“ řekl. „Nikdy jsi nebyla v této zemi doma. Nebude ti zatěžko opustit Moravu.“

„Zvítězils, ale zítra se jistě všechno obrátí. Pak budeš prosit jako žebrák. Sama se o to postarám, aby Ludvík neodložil meč.“

Uchopil se hněvivě za pás kolem beder, na jehož nákončí zvedal ruce k modlitbě orant vytepaný ze zlatého plechu. „Rychle odejdi, jinak zapomenu, že jsi kněžna.“

„Půjdu, stejně bych už nežila s násilníkem ani jediný den. Nepřej si, abych se kdy vrátila.“

„Táhni,“ zahřměl. „Zavolám čeleď a psy.“

Otočila se a beze slova odcházela. Zpupná a vyzývavá, stejná jako její soukmenovci, kteří v této zemi hlásali kříž společně s franckými mravy.

Následovaly dny plné úspěchů, provázené Rostislavovou bdělostí.

Města Luh a Velehrad se hemžila lidmi jako mraveniště, přicházeli pochlebníci i špehové, přiharcovali kupci obchodní cestou z dalekého severu, zrovna tak z jihu, z byzantských, z římských končin i z tajemného Orientu, klaněli se až po pás, vyprošujíce si místo na tržišti, zjevovaly se nevěstky divných pletí, prodavači otroků a otrokyň, kejklíři s cizokrajnými zvířaty, zlatotepci hnědí a černí jako eben, s mosaznými kroužky v uších, hadí tanečnice s průvodci, všelijaká verbež, zloději apodvodníci – slovem všechno, co dělá věhlas zámožného knížecího města věhlasem. Rostislav kterýsi den v té době prohlížel na Velehradě francký poklad, potěžkal hroudu zlata, oči mu zajiskřily, zdrženlivě se usmál. Dal si zavolat zlatotepce a kovolijce Simeona Kaulease.

Stál před ním chlap obří postavy, obličeje dlouhého, vousatého, s očima temnýma jako noc. Vzrůstem byl Avar, Byzantinec ostatními tělesnými znaky. Hleděl nebojácně knížeti do očí.

„Víš, proč tě volám?“

„Nemám tušení, můj kníže.“

Rostislav sundal plachetku ze zlaté hroudy. Simeonovi slabounce zacukalo v koutcích úst. „Zhotovíš mně zlatou přilbu, Kauleasi.“

Zlatotepec se uklonil až na zem. „Bude mně ctí, ani král Ludvík nebude mít takovou.“

„Porazil jsem franckého krále,“ poznamenal kníže sebevědomě. „Protože vím, že co nevidět hladovec přitáhne do mé země, chci ho přivítat ostrým mečem a zlatým bleskem na hlavě.“

Kauleasova lstivá tvář nabyla sametové hladkosti.

„Vytepu ti tu nejkrásnější, kníže, aby protivníka oslepila. Poženeš ho napříště do Řezna.“

„Kéž by.“

„Přilbu zhotovím brzy. Jsem ti, kníže Rostislave, zavázán za náš zlatnický rod. Tvůj strýc Mojmír vzal mého otce ke dvoru a ty mě také poctíváš přízní.“

Rostislav se zachmuřil, nerad slyšel hovořit o knížeti Mojmírovi, po jehož smrti nastoupil za pomoci Franků na knížecí stolec. „Máš děti?“ zeptal se jakoby mimochodem.

„Dceru Korinnu a syna Bajana. Syn pracuje na nitravském dvoře u knížete Svatopluka. Vyzná se i v řečech, mladý vladař ho často posílá k cizím dvorům.“

Rostislav se nepřestával mračit. „U mě ještě nebyl. Pošli sem, Simeone, Korinnu, může mně přinést zprávu, jak jsi daleko s přilbou.“

Kauleas se usmíval, smích však byl uhýbavý a rozpačitý. „Proč nic neříkáš?“

„Otcové neposílají rádi krásné dcery ke dvoru.“ Rostislav se zasmál. „Bojíš se o ni?“

„Bojím, kníže, Korinna je příliš sličná.“

Kníže zavolal ozbrojenou čeleď, aby doprovodila zlatníka domů. Zabalili oslnivou hroudu do plachetky a vsunuli do truhličky. „Nesmí se ztratit jediné zrnko,“ připomněl kníže přísně. „A ty, Kauleasi, s prací pospěš, aby sem mohla tvá dcera Korinna přijít co nejdříve. Budu čekat.“

Přilba byla hotová. Za necelé dva měsíce. Vnitřek z jednolitého, neprorazitelného železa, potaženého zlatým plechem, na kterém dovedné ruce mistra Kaulease a jeho pomocníků vytepaly kouzelné ozdoby. Ornamentální strom života obepínal obrubu, na úzkém plátu, táhnoucím se od středu čela k vrcholu helmu, zvedal ruku sokolník, z jehož dlaně vyletěl pták, symbol vítězné rychlosti. Na zadní oblině přilby mezi hlavicemi zlatých hřebů zápasily zběsilé šelmy, o kterých zlatotepec prozíravě prohlásil, že jsou to zápolící nepřátelé knížete Rostislava.

Kauleas zavolal Korinnu. Až do této chvíle před ní o Rostislavově přání pomlčel. Vstoupila za ním do dílny, v které pracoval, oddělen od ostatních pomocníků. Hleděla překvapeně na přilbu a netajila nadšení. Kauleas se rozzářil. „Kníže bude spokojen.“

„Bude. Jsi, otče, veliký a dovedný zlatotepec.“

Hleděl láskyplně na Korinnu, tváří mu přeběhl starostlivý stín.

Dívka soustředěně prohlížela helm. „Obleč si, dcero, nejnádhernější šaty,“ řekl, „vezmi si šperky, které jsem ti z lásky daroval, a zajdi na dvůr knížete. Oznámíš mu, že už jsem přilbu zhotovil. Na něm záleží, kdy ji mám přinést.“

Ulekla se. „Proč zrovna já?“

„Kníže mě o to požádal.“

Korinna zrudla. Kauleas poznal, že dcera vyhlíží v rozpacích ještě spanileji. Co se stane, až ji osloví kníže a její tvář se promění v záhon červených máků? A co když se v ní probudí krev, kterou jí dala avarská bába a on – Byzantinec! Musel přece spoutávat v mladosti smyslnost obručemi. Kauleas ví, že kníže žije dlouhou dobu bez manželky a že mu ji nahrazují ženy velmožů a otrokyně.

Návštěva u knížete se měla uskutečnit pozítří. Korinna už neváhala. Stávala se vzrušenější a nedočkavější. Věděla o knížeti mnoho. Dobrého i nedobrého. Rostislav musí čelit pevnou rukou nepřátelům. Umí to, nebojí se. Dovedl se postavit franckému králi, troufal si vypudit ze země protivné modloslužebníky (lekla se, ale současně se usmála, vždyť i ji jeden z německých kněží ponořil do vody a říkal při tom, že ji křtí vodou a Duchem). Kníže si po zapuzení manželky vybírá nejkrásnější nocležnice a pohrdá odvetou zhrzených mužů. Cožpak to nedělají všichni vladaři? Nepatří to k jejich moci a síle? A Rostislav je mocný. Korinna se obdivuje jeho věhlasu.

Dívka vystoupila z lázně (dávno si na ni zvykla, neboť už otcův děd tepával zlatý plech v šeru římských uliček a poznal mrav vznešených lidí v městě nad Tiberou), oblékla se do šatů, které kupci přiváželi s nebezpečím života po kupecké cestě, zavěsila na sebe tolik šperků, že si musela přehodit přes ramena plášť a přes hlavu mušelín a dát se provázet přes tržiště ozbrojeným otrokem.

Když knížeti sdělovala otcův vzkaz o přilbě, vyhlížel Rostislav skoro lhostejně, bez zájmu. Kolik viděl žen, které tak před ním poprvé stály v nejokázalejších šatech, v záblescích drahokamů, uzardělé i bledé, zkušené, strojeně plaché a cudné, nestoudné a vyzývavé, neskrývající lačnost po zlatě, po svrchované přízni, po požitku. Kdo je tato zde? I ona se přistrojila, aby probudila můj zájem? Kdo je to? Hleděl pozorněji.

Korinna po avarských předcích zdědila pevný vzrůst, který neskryl ani řasnatý šat byzantského vzoru. Stála nenuceně a sebejistě, ne, tato dívka nepřišla proto, aby se mnou sdílela lůžko, má římský nos, jemné křivky, hrdé a vznešené čelo. Rostislav slýchával o milenkách césarů, které rozhodovaly o osudech věčné říše. Nenucený úsměv kolem Korinniných drobných úst, světlo v očích, stálé a soustředěné, o kterém lze jen stěží říci, zdali je to lesk zlatého berylu, smaragdu či lazuritu. Rostislav se zasmál. V knížecím pokladu takové drahokamy nemám. Zlatník Kauleas je však má a posílá mně je. Za peníze? Pro zábavu? Aby získal mou přízeň?

Kníže vstal ze sedadla. Chtěl po starém zvyku položit sličné ženě ruku na rameno. Na znamení, že ji vzal do obzvláštní přízně.

Avšak Korinna se půvabně uklonila. Na čele pavučinka nelibosti. „Neřekls mi, kníže, dosud vzkaz pro mého otce. Proto jsem přece přišla.“

Její hlas zazněl důrazně a směle. Rostislav nabyl přesvědčení, že se nesetkal s obyčejnou otrokyní.

Stále mám zavázané oči. Loď pluje po řece proti proudu, sviští studený vítr, třesu se zimou. Veslaři spílají, práce jim jde v dravých vlnách pomalu a těžce. Vedle mě sedí hlídač, drží v ruce řetěz, k němuž jsem přikován. Je to bezpochyby Herman, kterého určil velitel.

„Kde jsme?“ ptám se ho německy. Chlap zívl, neodpovídá. Buď neslyší, protože řeka hlučí, nebo se bojí. „Slyšíš, kde jsme?“ opakuji zlostně.

Zahučel mi do ucha. „Kdybych neměl zákaz, uhodil bych tě za zvědavost.“

Mlčím už. Pochop není ani o zblo vlídnější nežli jeho předchůdce. Konečně mně sňali pásku z očí. Vidím, slyšíte, vidím! Je to pro mě dobré, nebo není? Budu se teď dívat na vlastní bezmocnost. Nápor světla dopadl tak mocně, že jsem se musel zastavit a chytit se kamenného zábradlí. Sevřel jsem rychle víčka. Když jsem je opět otevřel, mžitky se přede mnou rozplynuly. Vedle sebe vidím skloněné muže. Nehartusí, čistí mně oděv. Pootočil jsem hlavu, za mnou klesají schody dolů, na stupních se tlačí zbrojní lidé. Zamračené tváře, spíše nedobré a nepřátelské, které napovídají, že by mě jejich majitelé nejraději odklidili ze světa. Musejí teď čekat kvůli mně na schodech, chtěli by raději sedět u plných okřínů.

Pojednou se objevil jejich velitel. Má helm, ozdobený rohy, na prsou znak rozpjatého orla. Když velitel promluvil, poznal jsem hlas, který se mě zastal u řeky. Dívám se důstojníkovi do očí. Neuhnul, jeho pohled není zlobný. Dříve než jsem mu položil otázku, řekl mně moravskou řečí. „Vedu tě, kníže, ke královu synu Karlomanovi.“ Oslovil mě jako vladaře, a dokonce mým jazykem.

„Kde jsem?“ zeptal jsem se.

„Hrad se jmenuje Adlerberg,“ odpověděl. „Příliš se neptej.“

„Jsi služebník krále, nebo knížete Karlomana?“

„Vidíš přece královský znak na mých prsou.“

„Jak ti říkají?“ Nedostávám odpověď. „Uvolni mně řetěz. Jsem kníže, nejsem zločinec,“ vyzval jsem velitele.

„Pojd’.“ poručil přísně. „Kníže Karloman čeká.“

Usmál jsem se ježatě. „Rád věřím.“ Zvedám nohu namáhavě na další schod. „Ještě něco, veliteli,“ říkám, „jak to, že mluvíš moravskou řečí?“

„Musíme přece znát jazyk svého nepřítele.“

„Stejně ses ale ke mně choval slušně.“

Adlerberg je pevný hrad. Jdeme dlouhou chodbou. Velitel se cestou ke mně naklonil. „Povedu tě ještě ke králi Ludvíkovi do Řezna.“

„Tedy ne do Pasova?“

„Bezpochyby ne.“

„Kdo jsi?“ ptám se horečně.

„Woltmar, ale teď už buď zticha.“

Jak bych Karlomana neznal! Sedí v dřevěném křesle na kožišině, kolem něho velmoži, nemám čas si je prohlédnout. Jizba dlouhá, polotemná s nízkým stropem.

Světlo od okna padá na Karlomanovu tvář. Hubený, naryzlý, trochu podobný otci králi Ludvíkovi. Nečekám od něho nic přívětivého. Je úskočný. Několikrát jsme spolu jednali, rozhovor se vždy zvrhl v hádku a psí štěkot. Kníže se v křesle poněkud nadzvedl, neskryl neklid.

Má bodavé oči. Mezi velmoži slyšet hlasy. Woltmar mě vede ke knížecímu křeslu. Uklání se a odstupuje. Jeho zbrojnoš stále drží konec řetězu v ruce. Karloman na mě hledí mlčenlivě, posměšek v koutcích úst. Vychutnává podívanou a dopřává ji i svým pochopům.

Přemáhám únavu a hněv. „Tví lidé mě jali, jako bych byl pod tvou mocí, a dali mě do želez. Víš o tom vůbec, kníže?“ ptám se.

Karloman odpovídá sebevědomě. „Vím. Byl to můj rozkaz a také přání mého otce krále.“

„Jakým právem?“

V knížecí družině se ozývají reptavé hlasy. „Buď rád, že ještě žiješ,“ odpovídá kníže.

„Ptám se tě, jakým právem jsi mě zajal?“

„Jsem svrchovaný moravský vladař.“

Z hloučku vystoupil otylý šlechtic s dlouhými splihlými vousy, který vodí Karlomanovo vojsko do boje jako jeden z vojevůdců.

Šermuje nenávistně rukama, musel přede mnou dvakrát utíkat od hradeb pevnosti. „Byls, ale nejsi už,“ vybafl. „Brzo ti sklapne zobák, nebudeš už kokrhávat na palisádách.“

„Napomeň ho, kníže,“ říkám, „má uštěkanou mordu.“ Karloman se směje, družina nevraživě vykřikuje.

„Zvykej si na nové postavení,“ volá kdosi. „Budeš rád, když ti teď dají odklízet sviňskou mrvu.“

„Bzdinu mu dají mrvu, spíš špalek nebo konopné osidlo.“

Zmáhá mě slabost. Unavené nohy vypovídají službu.

„Poruč, Karlomane, abych se posadil.“

Rozhodil pitvorně rukama. „Není na co. Je tu jediné křeslo, a na tom sedím já. Chceš-li, posaď se na zem.“

Souhlasný smích. Vyrážím proti knížeti, řetěz mě strhuje nazpět.

Padám vyčerpaně na podlahu. Nabyl jsem jasného vědomí teprve tehdy, když se síň vyprázdnila. Blízko křesla mluví Karloman s jakýmsi šlechticem. Nade mnou se naklání zbrojnoš, hlídající konec řetězu. Velitele Woltmara vidím stát opodál.

Přistupuje ke mně kníže. „Nakonec jsme tě přece dopadli,“ pochvaluje si.

Mlčím.

„Řekneš si, že zradou, ale to nevadí. Účel světí prostředky. Bylo potřeba svrhnout tě ze stolce, jinak by rostla tvá troufalost do mračen.“

Ležím na zemi, obrátil jsem se ke Karlomanovi zády. Neodpovím, za nic na světě už nepromluvím. Nedám se vydráždit. Kníže na to čeká. Je mi nesnesitelný. Je stejný jako Svatopluk, našli se, podali si ruce. Zaskočili mě. Kolikrát stál ryšavý Karloman u mých dveří a prosil, abych mu pomohl proti otci králi. Dám ti hradišť, kolik budeš chtít, můžeš si vybrat nejtučnější krajinu v Marce, jen mi dej své udatné vojáky. Vtrhnem do Řezna, vybereme domýšlivého panovníka jako vosí hnízdo, králem se stanu já, ty budeš mým nejmocnějším sousedem. Žádný vazal a poplatník, ale rovný s rovným.

Nevěřil jsem tenkrát lišce, ale pomohl jsem, zanedlouho Karloman zradil a spojil se s otcem. Pak jsem je hnal z Moravy, opět kníže přišel žebrat o spojenectví. Věrolomník, záludný člověk, ale teď, běda, dostal jsem se do jeho spárů, nebude mi dobře.

Mé mlčení Karlomana dráždí. „Proč nemluvíš? Jsi i v řetězech povýšený. Na tvém místě bych prosil. O holé hrdlo bych prosil, protože král se nebude s tebou mazlit. Nezajímá tě ani to, co s tebou francký panovník udělá?“ Octl jsem se na zemi v okovech. Moravský kníže, držitel mocných hradišť, nezměrného bohatství a početného vojska. Nyní červ, kterého může francká škorně zašlápnout. Svantovíte, nebo i ty, Ukřižovaný, cožpak mě nevytrhnete z ponížení? Vždyť se mě zmocnil největší odpůrce! V Karlomanovi roste hněv. „Budeš rád prosit o rychlejší smrt, protože ti s otcem připravíme peklo na zemi. Nakonec tě sprovodíme ze světa, tvou državu rozdupou koňská kopyta, tvé lidi odvlečeme do otroctví, tvé ženy zneuctíme. Ani jediný keř, ani hrst hlíny nebude patřit moravské zemi. Opovážila se nám postavit do cesty.“

Hryžu se krvavě do rtů, abych nepromluvil, z očních důlků mně tekou bezmocné slzy.

„Jsi domýšlivec, otec tě však naučí mluvit.“ Kníže mě kopl botou do břicha. Ztratil jsem vědomí.

Tehdy v čase slunovratu poslal nitravský kníže Svatopluk oblíbence Bajana Kaulease tajně na Moravu, aby obhlédl stavbu rozšiřovaného velehradského hradiště a odhadl sílu jeho zbrojné čeledi. Bajan se nesměl ukazovat v knížecím městě, proto místo návštěvy otcovy dílny vyhledal rodný dvorec pod hvozdem u řeky Rusavy.

Hospodářství vedl otrok Pyrič, kdysi ho koupil Simeon Kauleas po válečném tažení v Panonii a osvobodil ho. Pyrič nebyl ani černý, ani bílý, nevyznával křesťanství ani se neklaněl bůžkům, vládl jen neúprosně důtkami, kterými udržoval pracující čeládku v poslušnosti.

„Dnes truchlí, pane, země, voda a vzduch,“ připomněl Pyrič Bajanovi u oběda, když služky uklízely stůl. „Ve Vlčenci chystá Tyr oheň k poctě praboha Peruna. Říkali brtníci z Rusavy, že žrec upálí na usmířenou chorého pasáka Goricu.“

Bajan házel obrovskému psovi pod stolem kost s masem. Zeptal se chytře. „Co ty, Pyriči? Co ty na to říkáš?“

„Já?“ Otrok se poškrábal na kostnatých prsou. „Co já? Nevěřím v tvého Ukřižovaného, ani v Peruna, ani v bohyni Ladu. Mně je to jedno. Ať Tyr usmaží kohouta nebo pasáka.“

Bajan vyhledal navečer v komoře oruží. Vzal meč, tesák a luk, který koupil otec od osmanského zbrojíře, naplnil toulec šipkami.

Psovod vedl zdivočelé vlčáky, dva ozbrojení pacholci doprovázeli pána na koních.

Den byl nekonečně dlouhý. Nejdelší v roce. Slunce jako by se zabydlelo na obloze.

„Buď opatrný, pane,“ upozorňoval Pyrič Bajana.

„Dnes je celá země v pohybu. Vládnoucí bohové požadují roční oběť.“

„Říkal jsi, že v nic nevěříš,“ posmíval se Bajan.

„Ať věřím, nebo nevěřím. Ale živly jsou, a těch se bojím.“

Bajan vjel do pralesa první, za ním družina, na prsou měl pro jistotu kozlí kůži, kdyby mu větropán zmátl cestu. Věděl, že se v těchto chvílích hemží hvozd bosorkami a věsticemi a jejich bláznivý rej že započne při první hvězdě. Bajan se smál, kdysi ho křtil bavorský kněz a pověděl mládencovi o Duchu svatém, vystupujícím z očišťující vody, která zapudí kdejaký přízrak. Mladý Kauleas viděl své lidi, jak u černé tůně pod skalou trhali kapraď a dávali si ji za pásy.

Zastavili pod Vlčencem v okamžiku, kdy se za protější horou propadalo oranžové slunce do zlatých par. Kauleas poručil otevřít měch s medovinou a nalil do nádob čeledi nápoje. „Pijte, čeká nás práce.“

„Co chceš dělat, pane?“ lekl se starší pacholek. Hleděl vzhůru mezi balvany, pod kterými bydleli v děrách obyvatelé Vlčence, Horalé tu na stráních pásli ovce a kozy. Sbírali lesní plody a med a neuznávali nad sebou žádného pána. Nebrali na vědomí ani velmože Střezimíra, který ovládal okolní krajinu z blízkého rusavského hradiště.

Bajanova čeleď se podnapila a psy uklidnila zvířecími kostmi. Nebe se osypalo hvězdami, z děr pod kameny vylézaly postavy s hořícími pochodněmi. Na protějších kopcích vyšlehly z temnoty večera ohně. Pohanský svatvečer slunovratu započal.

Na planince pod plochou skalou sešla se dědina Vlčenec. Chlapi a mužská mládež byli jen v ovčích nebo medvědích kožišinách, děvčata polonahá s věnci na hlavách a se zástěrami z listí kolem beder. Na skálu se vybelhal stařec, měl bílé vousy po pás. Bajan věděl, že je to žrec Tyr. Před lety ho spatřil u černé tůně pod smrky, od těch dob se čaroděj nezměnil. Držel v ruce dřevěného bůžka, opisoval jím podivné kruhy, chlapi poskakovali a vydávali hrdelní zvuky, dívky se daly do tance, jehož spád se zrychloval. Mezitím se stahovaly ke skále ženy a děti a kladly ke žrecovým nohám na hromadu suchou kůru. Ozvaly se tóny duté píšťaly, z kterési díry vyváděli dědiníci pasáka. Jeden vlekl na rameni kládu, ke které Goricu přivázali. Aby nebylo slyšet nešťastníkovo vytí, vesničané zesílili pokřik a začali metat hořící pochodně do vzduchu. Všichni čekali na Tyrovo znamení. Jakmile žrec požehná Perunovou soškou rozvášněnému houfu, vhodí chlapi do hromady kůry pochodně a za nimi smetou do ohně pasáka Goricu.

Bohové dnes žádají roční oběť, vzpomněl si Bajan na slova otroka Pyriče. Mladý Kauleas, rozjařený medovinou a nezvyklým divadlem, sledoval jako ostříž žrecovo počínání. Vzal do rukou osmanský luk a položil na tětivu opatrně šipku s ostrým hrotem.

Někdo mu sevřel vzápětí loket. „Šílíš, pane?“ vyjekl zděšeně starší pacholek. „Copak nevíš, že země, voda a vzduch jsou dnes v divokém pohybu? Kolem nás poletují strigy a bosorky.“

Bajan se zachvěl. Připomněl si však křesťanského Ducha, který vystupuje z očistné vody a plaší nekalé příznaky. „Pusť,“ rozkřikl se, „nebo tě probodnu mečem.“

Tyr sestoupil ze skály. Chlapi postavili k hromadě kládu s přivázaným Goricou. Prostranství ztichlo. Žrec zvedl sošku Peruna vysoko nad hlavu a rozhlížel se obezřele kolem. Dříve než mohl požehnat dědiníky, zafičela vzduchem šipka, vypuštěná z Bajanovy tětivy. Zasáhla čarodějníka do prsou, stařec se svalil na zem.

Vznikl divoký zmatek. Chlapi s pochodněmi se shlukli kolem mrtvého čaroděje, začali pronikavě křičet a klnout, ženské pištěly, kdosi vhodil pochodeň na hromadu suchých kůr. „Sám Perun, sám Perun poslal na Tyra smrt.“

Nejstarší z chlapů poručil odvázat ovčácké psy. Zvířata se vrhla do křoví, kde se skrýval Bajan se svými lidmi. Jeho psi podnikli nerovný souboj s ovčáckými strážci, Bajan vytrhl meč, po jeho příkladu tasili i zbrojní pacholci a začali odrážet útok rozvášněných vesničanů.

Zápas by se býval pro zlatotepcova syna skončil neblaze, nebýt náhody. Kníže Střezimír z Rusavy se doslechl o chystaném upálení pasáka Gorici a vyjel večer z hradiště s ozbrojenou čeledí na Vlčenec. Dostavil se včas. Dědiníkům zabránil uvrhnout pasáka do ohně a z rukou jim vydral zraněného Bajana. Kauleasovi čeledíni byli popáleni od pochodní.

Střezimír uviděl usmrceného žrece. Vyprostil z jeho prsou šipku, prohlížel ji. Poznal vzácnou práci. „Byls to ty, kdo Tyra zavraždil?“ zeptal se příkře Bajana.

„Já, kníže.“

„Kdo jsi?“

„Bajan Kauleas.“

„Co tu pohledáváš?“ vyzvídal Střezimír nedůvěřivě.

„Můj otec zlatotepec Simeon má u Rusavy statek.“

Kníže přikývl. Zamračil se ještě více. „Jsi poddaný knížete Rostislava, patříš pod jeho pravomoc. Na něm je, aby tě potrestal. Jistě jsi křesťan a zabils pohanského žrece. Vyvolá to v kraji nepokoj.“ Obrátil se ke svým zbrojencům a poručil jim, aby dali Bajanovi železa a odvedli ho na Rusavu.

Rostislavův Luh obkličovaly vody, do pevnosti vedl most, opatřený střílnami z dubových klád. Za branou u osady knížecí jízdy se zvedala věž, v níž uvěznili zlatotepcova syna Bajana.

Před týdnem přivezl mladíka z Rusavy sám Střezimír, který pak dlouho rozmlouval s Rostislavem. Bajanovi sňali ve vězení pouta, ale nikdo z rodiny ho nesměl navštívit.

Konečně se podařilo velehradskému Simeonu Kauleasovi získat strážného u bojara Hněvsy. Velmož vzal bez ostychu od zlatotepce drahocenné nákončí s rozkřídlenými pávy a zavedl Kaulease do předsíně mezi návštěvníky, čekající na knížete. Ten den se konal na prostranství mezi řemeslnickými domy veliký trh, jehož cizokrajné stánky obcházel sám Rostislav s družinou. Jeho kamerarius vybíral od cizinců poplatky v mincích nebo v drahých tkaninách. Návštěvníci v knížecí předsíni museli čekat.

Zlatník Simeon přišel na řadu až po poledni. Unavený, hladový Rostislav pohleděl netrpělivě na Kaulease a jen s přemáháním vyjasnil obličej. „Jdeš kvůli uvězněnému synovi?“ vysmíval se. „Pěkný ptáček. Přiletí si od Svatoplukova dvora, bůhvíco tu hledal nekalého, a morduje bezbranné lidi. Nedostane-li oprátku, prodáme ho do otroctví.“

Simeon zbledl. „Milosti, rád bych syna vyplatil.“ Kníže mávl nedbale rukou, přitom sledoval přivřenýma očima zlatníka, který postavil na taburet vyřezávanou skříňku. „Věc je pro mě nepříjemná,“ poznamenal o poznání vlídněji, „stalo se to v župě knížete Střezimíra, který přijal mezi prvními křest od pasovského archipresbytera. Dodnes mně Střezimír vytýká, proč jsem vypráskal německé kněžíky ze země. Nedošlo by prý na Moravě k takovým zlotřilostem.“

Kauleas se poníženě uklonil. „Přidám zlata, můj pane.“ Kníže si pohrával s řetězem na prsou a nechal zlatotepce čekat.

Poté řekl: „Myslíš, že vladař Rostislav nemá zlato? Mohl by tě pozlatit od hlavy k patě.“ Zasmál se vlastnímu vtipu, náhle nastrojil ironicky ústa. „Víš co, o zlato ti nestojím, mám ho dost. Ale ať sem přijde dcera Korinna z Velehradu. Bude-li pěkně prosit, třeba se obměkčím!“

Korinna po rozmluvě s otcem přijela do Luhu, kde měl zlatotepec dům s dílnou. Celou noc nespala. Ráno vstala bledá, s kruhy pod očima. Poručila služebné a otrokyni, aby ohřály vodu v lázni. Nepromluvila k nikomu po celou dobu slovo a strojila se jako náměsíčná do nejdražších šatů.

Přišel za ní otec Simeon s provinilýma očima. Prohlížel dceřinu krásu, do srdce se mu zaťala bolest. „Nechcešli, nechoď nikam.“

Korinna stála mlčky před zrcadlem, připínala si náušnice s filigránskými košíčky, dal jí je k narozeninám.

„Víš, co bude po tobě kníže chtít?“ zeptal se nejistým hlasem.

„Jak se můžeš domnívat, že bych mohla být nevědomá?“ V její odpovědi se kmitla ironie.

„Nechoď, prosím tě. Měl bych tvou oběť na svědomí.“

„Jakou oběť? Chceš přece zachránit Bajana, či ne?“ Lekl se jejího příkrého tónu. „A ty snad nechceš?“

„Kdyby to nebylo, otče, tvé přání, Bajanovi bych nepomáhala. Zavraždil člověka ze zlé vůle, ať se nevymlouvá, že zabil pohana. Za takové utracení lidského života se musí platit.“

„Dal jsem už knížeti peníze,“ namítl Simeon.

„Nemyslím zlato. To je studená věc. Myslím srdce a lítost. A to Bajan nemá.“

Zlatotepec se zachvěl. „Ztratím i tebe!“ zahořekoval.

„Rostislav ti ublíží.“

Pohodila umíněně hlavou. „Proč by ublížil. Třeba se mi kníže líbí. A já jemu. Které ženě by nelichotila knížecí přízeň?“

Simeon pronesl nešťastně. „Pomáháš si z tísně výsměchem. Znám tě. Zavinil jsem to všechno já.“

„Ty ne,“ vyvracela trpce. „Ale Bajan.“

Když knížeti ohlásili, že v předsíni čeká Korinna, dcera zlatníka Kaulease, vzkázal jí po služebníkovi, aby měla strpení a chvíli počkala.

Rostislav se začal posmívat sám sobě, ale odešel do lázně, kde si dal upravit vousy a vlasy. Oblékl si vladařský šat, v kterém přijímal cizí posly. Jsem blázen, jako bych ještě nikdy nečekal na dívky řemeslníků a velmožů, na služky i otrokyně, je to přece Korinna, zlatotepcova dcera, obyčejná prosebnice, bude orodovat za bratra a nabídne mně bez váhání sebe samu jako kterýkoli šperk z otcovy dílny. Jsem asi pošetilec, třesou se mi ruce, nemohou mně na ně navléci ani prsteny.

Rostislav přijal Korinnu v jizbě, jejíž dřevěné stěny byly pokryty kožišinami. Na skobách visely zbraně z dalekých zemí. Protože sálal červencový den, zvedli sloužící okenní poklop. Ve vzdušném obdélníku se zrcadlilo mocné lužní město s modrými vodami v pozadí.

„Sedni si, Korinno,“ poručil kníže milostivě. Viděl před sebou dívku ještě líbeznější nežli posledně. Vysmíval se vlastnímu neklidu, ale nemohl se jej zbavit. Nepociťoval mrazení ani před bojem, když se k němu přibližovala hrozivá vojenská kohorta franckého krále. Teď ho přiváděl do zmatku smaragd a lazurit Korinniných očí. Jsem blázen. Měknou mi kosti i rozum, dlouho jsem již neměl pod hradbami útočícího nepřítele.

„Co mi chceš, kníže?“ zeptala se Korinna.

„Ty víš,“ usmál se, „abys prosila.“

Sklopila oči. Nad temnými řasami spatřil jemný stín blankytné orientální barvy. Umí se připravit, uvědomil si vladař, nepochází z velmožného rodu, ale svým zjevem zastiňuje ostatní. „Je to otcovo přání,“ doznala.

„Sama bys nepřišla?“

„Ne.“

„Proč?“

„Nesouhlasím s tím, co bratr udělal. Zaslouží si trest.“

„Jsi přísnější nežli moji soudní kmetové. Přitom jistě víš, že Bajana čeká smyčka nebo otroctví.“

Na její tváři vyskočil ruměnec. Zvedla hlavu, hleděla na něho soustředěně. Rostislav opět pocítil nepokoj.

„Vím,“ přisvědčila, „proto jsem přišla. Prosím tě, kníže, o velkomyslnost.“

„Říkáš to, Korinno, proto, že je to otcovo přání?“

„Ano. Ale také i proto, že je Bajan můj bratr. Nesmím se v této chvíli zatvrzovat.“

Rostislav vstal a nalil z karafy broskvový nápoj do číše, která stála před dívkou. „Napij se.“ Pak se rozchodil vzrušeně jizbou, zavadil v koutě o měděnou puklici, která spadla na zem. „Protože ti poručil otec, abys prosila, proto jsi přišla,“ opakoval.

„I tys přece rozkázal, abych prosila.“

„Vím. A ty ses dostavila. Jsi hodná.“ Odmlčel se, v očích mu náhle zasvitlo. „Ale to není všechno.“

„Co ještě?“

„Musíš přijít na hrad ještě jednou, až se setmí. A znovu prosit.“

Zbělela ve tváři.

Sledoval ji bedlivě. Bledost jejího obličeje ponenáhlu ustupovala. „Proč mlčíš, Korinno?“

„Jen tak.“

„Nemluvíš pravdu. Bojíš se.“

„Věděla jsem, co budeš říkat.“ Přistoupil k ní blíž. „Přijdeš?“

„Přijdu.“

Počal se přívětivě usmívat. „Proč? Smím se to dovědět?“

„Máš přece v rukou život mého bratra.“ Ihned se zachmuřil. „Už víc nic?“

„Ano. Která z žen může odmítnout knížete?“

Odstoupil od ní. Tvář mu kameněla. „Korinno! Kníže opravdu nesnáší nesouhlas. Budu-li chtít, dám Bajana popravit, nebo ho pustím na svobodu. Nezávisle na tom, přijdeš-li, nebo ne.“

Dívka napjatě naslouchala. Byla v té chvíli žádoucí, Rostislav si to uvědomoval.

„Nechtěla jsem tě, kníže, urazit.“

Kníže zůstal zdrženlivý. „Nezáleží na tom, zdali jsi chtěla, nebo ne. Nemysli si, že člověku chutná jablko, které mu podají na talíři. Vábí ho spíše takové, které si musí utrhnout z nedosažitelné větve.“

Sklopila oči.

Vladař zvedl ruku s velikými, zářícími prsteny.

„Nechci, abys myslela, že vyslovuji podmínku. Jsi jiná nežli ženy, s kterými se stýkám. Večer na hrad nechoď. Nechci. A Bajanovi umožním odejít z vězení.“

Korinna chtěla z vděčnosti kleknout na koleno.

„Vstaň!“ poručil. „Přede mnou neklekej. A na hrad přijď, až budeš sama chtít. Ze svobodné vůle.“

Brzy nato dostal Korinnin bratr od žalářníka rozkaz, aby prchl z vězení nezastrčenými dveřmi. V hradním příkopu ho čekala lodice dlabanka. Mladý Kauleas vsedl do lehkého plavidla z jasanu, na kterém se pouštěli Rostislavovi vojáci hluboko do Panonie. Plavil se do Svatoplukova údělu a za několik dní zaklepal na bránu nitravského hradu.

Z hradišť se sbíhaly cesty jako ramena vějíře k mocné velehradské akropoli. Jedenáct opevněných vojensko-správních středisek bylo v neustálém spojení s panovníkovým centrem. Po pevných silnicích i po drolivých stezkách jezdili kurýři, poslové, vojáci a světské družiny, vlekly se vozy s náklady, šlapali pěšky vesničané a otroci, hlídaní stráží. Kupci a řemeslníci putovali od hradiště k hradišti, neboť se tu stávali vítanými hosty.

Ve dnech podzimní rovnodennosti, o takzvaném babím létě, svolal Rostislav poradu na Velehrad. Z Luhu přijel Těšivoj, z vodního hradiště Hron, ze svratecké planiny Jacek, ze Zelené Hory Šebíř, z Pohanska Hostaš, z Rény na Oslavě Radslav, z věstonického Strachotína Slavěn, ale především Střezimír z Rusavy, kvůli jehož výpadu uspíšil kníže rokování. Následujícího rána se dostali na vladařův dvůr zbývající bojaři.

Rostislav zasedl do trůnního křesla, správcové žup na dubové stolice, na lavicích kolem stěn bylo vyhrazeno místo zámožným Moravanům, kmetům a vojenským velitelům.

Panoši vojevody a mečníka Těšivoje střežili u vladařova boku knížecí štít a široký mojmírovský meč. Co se přihodilo?

Rostislav seděl nehnutě s neproniknutelnou tváří, jeho oči však pozorně sledovaly přítomné, dokud nenastalo v síni dokonalé ticho. Co se stalo?

Vladař obřadně povstal, v řasnatém byzantském plášti vynikla jeho mužná postava. Ukázal rukou do míst, kde seděl rusavský župan Střezimír. Zazněl ostrý Rostislavův hlas. „Knížeti Střezimírovi poděkujte za obtížnou cestu na rokování, zaútočil na mě, že trpím v zemi pohanské rejdy, a to prý proto, abych nemusel znovu povolat vyhnané německé kněze. Řeč troufalá a bojovná. Nebýt Střezimírovy známé statečnosti, těžko bych se s takovým osočením smířil. Vím, co dělám. Za osud Moravy nesu odpovědnost já. Proto znovu prohlašuji, že pasovský biskup a jeho spřeženci nesmějí vkročit do naší země. Nechtějí nám dát jen víru v Ježíše Krista, ale hlavně závislost a otroctví.“

Ozvaly se bojovné hlasy. Střezimír chtěl povstat, strhli ho však velmoži.

„Proč hubujete, bojaři? Šlapu vám na kuří oko? Jeden jako druhý jste přijali křestní vodu od Němců a nemůžete se doposud zbavit za to vděčnosti. Náhodou jenom vy. Vaši dědiníci a poddaní nemají o křesťanském bohovi ponětí. Nedivte se proto, že kvete v zemi pohanské býlí.“

„Pustils na svobodu vraha, který zabil v mé dědině žrece!“ vybuchl hněvivě Střezimír.

„Pustil,“ zasmál se ironicky Rostislav, „nemám u dveří věznice dobré zámky.“

„Nesmíš dělat, co bys chtěl,“ ozval se Hostaš z Pohanska, „proč nás tedy zveš k poradám, když rozhoduješ o všem sám?“

„Dej pozor na jazyk,“ křikl kníže.

„Je to tak. Vypudils kněze, znepřátelil jsi nás s franckým králem. Spáváme ustavičně s mečem pod hlavou,“ dorážel zelenohorský Šebíř. „Jaký je to život?“

„Je ti smutno po Ludvíkově ohlávce?“ zeptal se vladař posměšně.

„Každý bojar má spávat s mečem, nikoli jenom s ženou. Nemysli, že nevím o tom, jak někteří z županů hledí se zálibou za kopce.“

Povstal šum. „Jmenuj, kníže,“ vykřikl popuzeně Radslav z Rény.

„Ani ty nesmíš bez příčiny urážet.“

„Jsem rád, Radslave, že se čertíš. Stojíš alespoň na mé straně. Jen nevím, proč tolik toužíš po křesťanském Bohu z Němec?“

Zvedl ruku starý velmož Hron, jmenovaný již za Mojmíra správcem župy za vojenské zásluhy. Povstal a rozhlédl se po přítomných. „Celý život se biji s Franky. Mám od nich na těle jizev jako kvítí na louce. Jistě je nemiluji, to vy víte. Má župa je vždycky první na ráně. Říkávám si, dobře že Rostislav hnal bavorské kněze ze země karabáčem. Udělal však jednu chybu. Nechává Moravu v pohanství. Každý panovník kolem nás už zavedl ve své zemi víru. Nestačí však víra jen pro nás, kteří sedíme na hradištích a poroučíme, ale pro všechny naše lidi. Svobodné nebo poddané. Taková država, která má stejnou víru jako římský císař a římský velekněz, má od druhých pokoj. Lépe obstojí. Do té už nemůže kdekdo kopat a přisvojovat si ji. Získá spojence a ochránce.“

„Nemyslíš snad, Hrone, ochránce a příznivce z Franků?“ zasmál Rostislav.

„Nikoli.“

„A vidíš, vladaři,“ vyskočil Střezimír, „křesťanské kněze jsi vypráskal. Nové nepřivádíš. Zůstáváme barbary vedle bývalé Karlovy říše. Král Ludvík má záminku. Co nevidět nás zase napadne a podmaní.“

„Dost,“ okřikl ho vladař. „Bojíš-li se, odejdi z Rusavy a jdi do Řezna. Nedám si rozvracet říši od slabochů.“

Z prvního sedadla vstal mečník vojevoda Těšivoj, pověřený správou Luhu. Pravá ruka vladařova a věrný druh od mladosti. Jeho syn Gorazd, sedící na lavici vedle svobodných Moravanů, měl se Slavomíren, Rostislavovým příbuzným, na starosti církevní školu, která tu zbyla u hradu po německých kněžích. Zůstal v ní jediný kněz, istrijský Branko, který na škole vychovával jinochy a vykonával bohoslužby v Rostislavově rotundě. Sám, ztracený jako javor v lese, bez spojení církevním centrem. Nemohl světit kněze, nemohl ani řídit novou víru.

„Kníže Rostislav už řekl dost,“ opakoval Těšivoj klidným hlasem.

„Opravdu už dost, velmoži. Nesmí mezi námi dojít k roztržce, ale k jednotě! Kníže dávno promyslil vaše slova. Ani on nechce vládnout barbarům. Ale ani spravovat zemi v područí franckého krále. Jak ale otevřít zemi křesťanství nezávisle na Pasovu nebo Řezně? Půjde to? Kníže Rostislav se rozhodl vyslat poselstvo s prosbou do Říma k veleknězi Mikulášovi, aby poslal na Moravu duchovní osoby znalé našeho jazyka. Víte, co to znamená? Celá země, velmoži a dědiníci budou jejich slovům rozumět. A to znamená jednotu. Z Řezna a z Pasova nebudou už na nás vztahovat ruku, mějte to na mysli, velmoži, a podrobte se vladařově vůli.“

„Povídání pro děvečky, když derou peří,“ posmíval se Střezimír.

„Rozprávky, když se sedí kolem ohně ve hvozdě,“ vyprskl Šebíř.

„Kdo půjde do Říma, copak někdo umí mluvit jako papež Mikuláš?“ zapochyboval velmož Jacek ze Svratecka.

„Povede je kněz Branko, znalý latinského jazyka,“ oznámil vladař.

„Nechejte už dohadování. Pro dnešek dost. Ať vstane z velmožů a z Moravanů ten, kdo je se mnou zajedno.“

Honosné pláště, slovanské šuby a krzna, halící starce i vousaté bojary sebevědomých obličejů, se rozvlnily, o sedadla zařinčely meče a v nedlouhé době stála celá síň na nohou.

Jen Střezimír z Rusavy a Šebíř ze Zelené Hory zůstali sedět jako přibití.

Poselstvo, vedené velmožem Těšivojem, vrátilo se z Říma v pozdním jaru s nepořízenou. Vladař se rozlítil, a jen díky tomu, že s papežovým odmítnutím přijel sám Těšivoj, nedopustil se nepředloženosti. Seděli večer v jizbě v odlehlé části hradu, vladař zapověděl rozsvítit olejové kahany, pohltilo ho přítmí, jen horečnaté oči svítily. Odmítl pít zlaté víno, které Těšivoj přivezl z Itálie, všechno mu bylo ve smavé zemi proradné a úskočné. Jen mi, Těšivoji, řekni, co přemoudřelý Eliáš na papežském trůnu proti mně má, že nevyhověl? Jsme pro něho barbaři, nechce, aby moji moravští lidé dále věřili v dřevěné hastroše, aby spalovali mrtvé a jejich popel ukládali v hrncích do země? Copak je mu lhostejné, že ještě někde dávají nebožtíkům do hrobu hliněná zvířátka, že mrtvým lámou údy, aby neobživli, že strkají zemřelým pod jazyk peníz? A kostmi z kohouta že chtějí dopomoci zesnulému, aby se mohl vyšplhat na skleněný vrch, kde panuje ráj? Jaký je to všechno nesmysl, Těšivoji. Přitom by Mikuláš jako hlava křesťanů měl mít zájem na tom, aby si vírou v jednoho Boha svázal všechny lidi k poslušnosti a závislosti. On ale nechce, odmítne utrmácené posly z Moravy. Ale já rozumím, dělá to kvůli franckému králi Ludvíkovi. Neříkej mi, Těšivoji, že ne, jako bych četl papežovy myšlenky. Nechce si krále znepřátelit. To je to.

Jistě si zase budou prokazovat vzájemné služby.

„Zavolej, Rostislave, kněze Branka,“ mínil vojvoda, „on mluvil s papežem. Já byl při tom, ale jedinému slovu jsem nerozuměl.“

Přišel kostnatý Branko, syn skalnaté Istrie, s černým věnečkem vlasů na holé lebce. Zanícenec, který se v mladosti vydal jako misionář na sever do temných hvozdů mezi pohanské Moravany, učil je o chudém tesařově synovi, který byl ukřižován. Sám přitom na Moravě narážel na smrtelné nebezpečí. Několikrát byl uvězněn a týrán rozdivočelými žreci, ale i bavorskými kněžími, kteří se oháněli ukřižovaným Bohem a Brankova boha rozlámali a vhodili na oheň. Teprve panující kníže, a tím byl tehdy Mojmír, se ho zastal a ponechal si ho v blízkosti svého sídla. Kníže bránil Branka i tehdy, když si frančtí kněží u panovníkova hradu postavili křesťanský kostelík a stali se na moravských hradištích svrchovanými církevními pány.

Branko teď hovořil, přivíral bolestivě oči, jeho nohy poskytovaly strastiplný obraz. Jeden bolák, jedna podlitina, zaschlá krev a rozpukaná chodidla. Většinu cesty do Říma a zpět vykonal pěšky, aby si vysloužil ctnost pokory a kajícnosti. Ano, viděl jsem papeže, říkají mu pro učenost druhý Eliáš, mluvil jsem s ním, odmítl přání našeho poselstva, nemá prý vhodné misionáře, kdopak by uměl mluvit v Římě barbarskou řečí! Pak rozmlouvali papežští sekretáři: slyšíme ze všech stran, říkali, nejvíce však od spolubratří z Řezna, z Pasova i ze Salcburku, jaký je tvrdý a nepoddajný ten moravský kmen, jen jeho vladykové jsou ochotni přijmout blahozvěst, jinak si poslové víry musejí k těmto lidem klestit cestu mečem a sekyrou. Král Ludvík šel přitom příkladem vstříc, nedbal obtíží a vyslal kněze na Moravu. Se špatnou se však jeho misionáři potázali. Když zaseli zrno víry, panovník Rostislav je nelítostně vyhnal. Francký král je nejkřesťanštější panovník světa, je nám líto, že u vás neuspěl. Nemůžeme jít proti němu a vzít vás do své přímé závislosti, vždyť Ludvík poskytuje našemu velepastýři v tento čas pomoc. Papež skládá naději ve franckého krále. Může si Ludvíka Němce znepřátelit vysláním misie na Moravu, i kdyby chtěl?

„Jdi, kněže,“ pokynul Rostislav vlídně, „udělals, co bylo v tvých silách.“ Panovník se hořce usmál a dodal.

„A dej si nohy do pořádku, nevíš, nebudu-li tě brzy potřebovat. Nemysli si, že polevím a neprovedu svou.“ Rostislav se už obrátil k Těšivojovi. „Nemohu, příteli, ustoupit, je to přece smysl mého usilování a záchrana země.“

Kněz Branko, který se dobelhal ke dveřím, se zastavil.

„Můj pane, když jsme byli v Římě, spával jsem v basiliánském klášteře světice Praxedy. Setkával jsem se s řeckými mnichy. Mnozí z nich mezi sebou mluvili podobnou řečí jako Moravané. Celou cestu zpátky mě pronásledovala myšlenka, co kdyby ses obrátil do Byzance. Snad by nám vyhověli dřív než římský velekněz Mikuláš.“

Promluvil Těšivoj. „Zapomněls, otče Branko, co jsme slyšeli v Římě. Papež má plnou hlavu sporů mezi byzantskými patriarchy Ignatiem a Fotiem. Kdopak by teď u konstantinopolského císařského dvora myslil na moravskou misii? A vůbec na Moravu. Na zapadlou zemi mezi vodami a hvozdy, a přitom střeženou vyceněnými zuby bavorských psů.“

Kněz pokýval trpce hlavou. Vycházel ze dveří a říkal spíše pro sebe. „Budu o splnění myšlenky prosit nebe a vy jí, slovutní velmožové, nedejte usnout.“

Na noc mě zavřeli s řetězy na nohou do studené komory ve věži.

V dubových dveřích svítí vyřezávaný otvor, kterým mě občas pozorují Woltmarovi vojáci. Přinesli mně misku bobů a džbán vody. Napil jsem se, boby jsem však vyplivl. Jsou zkyslé, ani moji psi by o ně nezavadili.

Co se mnou zamýšlejí? Nic dobrého. Cítím, že už se z jejich drápů nedostanu. Nezjeví se žádný zázrak. Karloman mě nechává naživu jenom proto, že nemá pravomoc soudit mě. Jsem přece vězněm jeho otce krále. Bude mě jen týrat. Konečně jsme tě dostali, řekl mně. Pásli tedy po mně. Má osoba, má tvrdá nenávist a má země jim překážely. Jiného vladaře by nedrželi v zajetí, smlouvali by s ním a vydírali ho. Já jsem však pro ně vládce barbarské země, se mnou jednat nebudou. Co řeknou před světem? Je to k smíchu. Komu se budou odpovídat? Papeži? Římskému císaři?

V noci mně začaly otékat kotníky na nohou. Pokládám na ně studené dlaně. Když se bolest nesnesitelně zvýšila, doplazil jsem se ke dveřím. „Zavolejte velitele,“ zahučel jsem a buším pěstí do dřeva.

Za chvíli se objevil Woltmar. Zbrojnoš mu svítí pochodní. „Co chceš, kníže?“ ptá se velitel ne příliš vlídně.

„Podívej,“ ukazuji oteklé kotníky.

Woltmar se dotkl opatrně mých nohou. „To je chyba,“ mručí.

Mluví moravsky. „Říkám chyba, protože zítra musíš stát na nohou.“

„Proč bych musel? Prostě nepůjdu. Ať se mnou dělají, co chtějí.“

„Musíš. Zítra tě chce Karloman ukázat vojákům v táboře. Vojsko se šikuje, potáhne na Moravu.“

„Chceš mě dráždit, veliteli?“

„Ani nápad. Jsem za tebe odpovědný. Chyba, říkám. Nepostavíš-li se na nohy, odnesu to já.“

„Sundej mi okovy,“ radím. „A dej mi na kotníky pálenku. Do rána budou v pořádku. Vydržím víc než kůň.“

Dal na mou radu. Zanedlouho jsem měl na uvolněných nohách obklady smočené v kořalce. „Tys nejedl, kníže?“ ptá se Woltmar, když uviděl na zemi misku s boby.

„U nás takové jídlo nedáváme ani psům. Je to zkyslé.“ Woltmar vyšel bez řeči ven a přinesl od stráže bochník chleba.

„Nic jiného nemám,“ omlouval se. „Radím ti, abys jedl. Jinak bys to nevydržel.“

„Mám mít sílu, abych viděl vlastní ponížení?“

„Dělej, jak uznáš. Musíš však být odolný. Čeká tě mnoho zlých věcí.“

„Jsi z jiného těsta než ostatní, Woltmare,“ říkám uznale. „Pomoz mi na svobodu a ustanovím tě náčelníkem župy.“

„Šílíš. Opravdu šílíš. Není divu. Hodně jsi už zkusil. Zítra se drž, budu tě doprovázet.“ Naklonil se, dodává šeptem. „Přece jim neukážeš slabost.“

„Děkuji ti, Woltmare,“ hučím dojatě. Chci podat důstojníkovi ruku. Nepřijal ji, vyšel kvapně z komory.

Přišl pro mě ráno, svítí už slunce. Oslňuje můj zrak. Nejsem na tak ostré světlo zvyklý. Nežli jsme vyšli z komory, poslal Woltmar strážce ven, podal mi čutoru s pálenkou. „Hodně se napij a žmoulej uzené maso. Je koňské. Ať vydržíš tu cestu. Nedej se strhnout k hněvu. Čekají na podívanou.“

„Kdo jsi, Woltmare?“ ptám se a sevřel jsem mu bolestivě loket. „Kdo jsi, pověz, ať ti mohu být vděčný.“

Směje se zdrženlivě. „Jsem tvůj strážce, nic víc. A ručím za tvou hlavu. Nerad bych se octl kvůli tobě v řetězech. Teď si ještě lokni. A hlavně, hlídej jazyk!“

To ráno rozkvétá v mém zraku jako májový strom. A hořící slunce nad hlavou představuje vítězný kyrys, který nemůže zasáhnout žádná francká zloba, ani meč, ani zakalená střela.

Stojím na okraji zelené louky. Vnímám zelenou barvu sytěji, nežli vskutku je, slunce svítí jasněji, den září oslnivěji. To asi proto, že jsem měl dlouho zavázané oči. Všecko je pro mě nové a neotřelé. Snad to způsobila i Woltmarova pálenka. Hřeje v útrobách, hlava je lehčí a bezstarostnější.

Přes louku vede vozová cesta, udupaná stovkami lidských šlápot a koňských podkov. Tuším, kdo to způsobil. Karlomanovo vojsko, které před chvílí po této cestě pochodovalo. Dívám se před sebe, nemýlím-li se, vidím na konci louky černý mrak lidí. Vojáci.

Woltmar sedí na koni, drží v ruce řetěz mých okovů.

Povede mě sám, jeho zbrojnoši se seřadili přede mnou. Také oni sedí v sedle. Karloman chce podívanou. Důstojník mě na to upozorňoval.

Dali jsme se do pohybu. Woltmar mě vede šetrně, ale nemluví. Jako bychom byli dva cizí lidé. Ostatně, jsme jimi. To jenom já si pošetile myslím po několika důstojníkových vlídnějších slovech, že je mně kdovíjak nakloněn. Zastavili jsme na konci louky u vysokých stromů.

Doléhá sem zdálky křik a hlomoz. Jako zkušený voják, Karlomanova zbrojná čeleď dostala rozkaz, aby se stáhla k cestě.

„Proč stojíme?“ obracím se k Woltmarovi. Důstojník je zachmuřený, neodpovídá. Opakuji otázku. „Nebuď zvědavý,“ odbývá mě příkře. Mluví německy. Jeho vojáci se obrátili. „Čekáme na knížete Karlomana. Přijede sem s družinou a povede tě mezi vojáky,“ říkají.

Woltmar rozkazuje jednomu z jezdců. „Dej mu napít pálenky!“ Voják mně podává nevraživě čuteru. Chci děkovat. Žoldnéř mi vytrhne náhle láhev z ruky. Zdálky se proti nám přibližují jezdci. Je jich několik, vyhlížejí honosně. Karloman.

Podívaná tedy začne. Potupa a ponížení. Jenže já místo pokorného vzezření vypadám buřičsky. Aniž bych chtěl, zvedám osvobodivě hlavu, rozhlížím se. Za zády se vypíná na holém kopci Adlerberg. Spal jsem tam dnes v noci s opuchlými kotníky. Spal, nespal, všechno možné se semlelo v hlavě. Hlavně černé a nevlídné. Obracím se k hradu zády, hledím před sebe, v dálce vidět kopce, tmavomodré chlumy, leží tam země kmene Čechů. Těm jsem nevládl, ale chtěl jsem si je pevně připoutat ke své říši.

Karlomanova družina se blíží. Její koně se dali do klusu. Kam mám teď hledět? Na svého žalářníka v knížecím rouchu? Na jeho radost a zadostiučinění?

Vysoké stromy u cesty, kde čekáme, jsou rozsochaté hrušně. Jako na zavolanou přilétlo do jejich korun několik ptáků. Hravých, neposedných a čtveračivých. Jsou svobodní, mohou poskakovat z větve na větev. Mohou i zpívat. Já však mám pouta. Já nemohu. Zvláštní srovnání. Jsou to sýkorky. Kdyby chtěly, mohou vzlétnout a dát se na cestu třeba k modravým chlumům. Mohou, ale nemusejí. To záleží na nich. Já však nemohu, i kdybych chtěl. Hledím na opeřené zpěváčky, do očí mně spadla uhrančivá touha po volnosti. Blíží se Karloman, koňský dusot sílí. Sýkorky vzlétly, zmocnil se mě trochu stesk, kam ptáci míří? K horám ne, narazili by na šiky Karlomanových oděnců. Kde řinčí zbraně, tam se ptáci nezdržují. Nedaří se jim. Mají rádi klid, protože chtějí založit rodiny, vyvést mladé.

Karloman se zastavil těsně u mě. Div mě nepřejel. Já hledím dále do korun stromů. Na letící ptáky, na modré hory. Na volnost, na svobodu. Nikdo ji nemůže spoutat jako mě, nikdo ji neuvrhne do studené věže. Rozpíná se do široka daleka, nezměřitelná, nepolapitelná. Ó volnosti! Ó svobodo!

Woltmar zatáhl hrubě za řetěz. Zavolal ostrým hlasem. „Nevidíš, že přijel vládce Východní marky?“

Vytrhl jsem se z myšlenek. To, že přijel zpupný Karloman, mně tolik nevadí jako chování Woltmarovo. Proč ta náhlá důstojníkova drsnost? Zachází tak se mnou kvůli svému pánovi?

„Co mám dělat?“ táži se posměšně. Udělal jsem chybu. Ihned si ji uvědomuji. Karloman poroučí Woltmarovi, důstojník mě švihl citelně přes záda.

„Podívej,“ houkl na mě kníže rozezleně. „Vidíš mé vojáky? Jen si je dobře prohlédni. Ještě dnes potáhnou na tvou Moravu. Nemusím ti říkat, co tam budou dělat.“

„Proč jsi mně přijel naproti?“ ptám se pohrdavě. „Jsem ti tak vzácný?“

Karloman se napřímil v sedle. Má na sobě zelenavou suknici, ale v prosté barvě, na ní drátěné brnění, zřejmě je připraven na cestu. Povede vojáky na Moravu. „Já ani tak ne,“ zasmál se, „já tě znám, ale moji vojáci ne. Ať se podívají na vladaře, když nemá meč a slovanskou sekyru. Už jsme šelmě vylámali zuby.“

Woltmar trhá řetězem. Karloman se obrátil, s ním i jeho velitelé. Mají kamenné tváře, neuznávají mě za hodna pohledu.

Blížíme se ke Karlomanovu táboru. Vzrůstá hluk. Woltmarova pálenka ve mně ještě působí, ale okovy se zadírají do masa, zdá se, že už mi zase opuchají kotníky. Rozeznávám jednotlivé oděnce, jejich zdivočelé obličeje. Za nimi vidět neklidné koně. Znám Karlomanovy voje. Kolikrát jsme už s nimi bojovali a hnali je za hranice země. Němci se bojí našich sekyr.

Teď mě konečně uvidíte zblízka, říkám si, už vám nespadne srdce do nohavic, moravského vladaře vedou na řetěze jako zubra. Je neškodný, může leda skřípět zuby nebo brečet zlostí, nic víc. Řetěz a bič srovnají jeho krok.

Karloman poručil zastavit. Jeden oděnec z jeho doprovodu přiložil k ústům volský roh. Slyším slova vlastní potupy. Roh roznáší na vojenským táborem posměšnou řeč o lapeném knížeti, který už dopanoval. Brzy skončí také jeho bědné putování, ale dříve nežli se tak stane, každý z Karlomanových vojáků ať si prohlédne neškodného panáka, který napáchal tolik zla. Z jeho bohaté země si odnesete kořist, budete mít moravské ženy a otrokyně, naplníte si pásy stříbrem a mědí, vozy zrním, napijete se ohnivého vína, abyste si pamatovali až do smrti, jak se končí pýcha a zpupnost, která se stavěla do cesty franckému králi Ludvíkovi.

Táborem se nese nadšený řev a hulákání, po mém boku se stavějí pěší ozbrojenci. Budou mě chránit, aby mě Karlomanovi vojáci cestou nerozsápali.

Nastupuji křížovou cestu. Uvědomuji si, že během ní bude na mě chátra plivat, házet kamením, pokřikovat nejsprostší nadávky a špínu.

Má pohana se skončila v selském dvorci. Dovlekl jsem se tam s vypětím sil, ani jsem nevnímal, že se Karloman s družinou vrátili už k vojsku. Svalil jsem se na podlahu a pravděpodobně jsem upadl do mdlob. Když jsem procitl, vidím u sebe Woltmara. Sundal mně okovy a navlhčuje mně kotníky pálenkou. Stírá z mých šatů a z obličeje hleny a plivance, kterými mě častovali Karlomanovi oděnci. Zbavuje můj kabátec i hlíny. Házeli po mně hroudami, štěstí, že nebylo po ruce kamení.

„Chceš se napít?“ ptá se mě Woltmar účastně. Jsme v jizbě sami.

Důstojníkovi lidé hlídkují přede dveřmi. Neodpověděl jsem, jen jsem zaúpěl. „Je ti tak zle? Proč nemluvíš?“

„Ani tys nebyl ke mně během cesty vlídný,“ vyčítám, „jsi jako ti druzí.“

Vyskočila mu na čele vráska. „Kdybych s tebou před nimi jednal jinak, kníže, dávno bych tu již nebyl. Ale já ti chci sloužit co nejdéle, jen tak vydržíš to, co tě ještě čeká.“

„Woltmare, příteli,“ vyrážím ze sebe dojatě, „copak mi nikdy neřekneš, kdo jsi?“ Hlava mně klesla na podlahu. Z očí mně tekou slzy.

„Až přijde čas, všecko ti povím,“ odpovídá důstojník.

„Teď se ale vzmuž. Navštíví tě archipresbyter Rudikar. Bude tě vyslýchat. Vyhnal jsi ho i s jeho kněžími z Moravy. Nemůže ti to zapomenout. Jak budeš mít po rozmluvě, dají ti pro dnešek pokoj. Chtějí vidět tvé ponížení.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řezenské ortely.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.