Cvoček
a pan Márinka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Marie Kšajtová

Cvoček a pan Márinka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cvoček a pan Márinka

Pan Márinka a pes Cvoček spolu bydleli v jednom bílém domku s modrými okny. Jejich dům stál mezi dvěma borovicemi na samotě nedaleko za městem.

„Co je to Cvoček?“ zeptal se jednou pes pana Márinky, když byl ještě zvídavým štěnětem.

„No, Cvoček je přece tvé jméno! Je to něco tak malého jako ty,“ usmál se na psa muž.

„A jak říkají tobě?“

„Já jsem pan Antonín Márinka. I když vyrosteš, zůstaneš Cvočkem a nikdy nebudeš Cvokem. A já budu panem Márinkou, dokud budu chodit po světě. Po něm budeme ještě dlouho vesele běhat spolu, Cvočku,“ usmál se muž a pokrčil poněkud delší nos.

„A jak ti říkali, když jsi byl malý jako já, pane Márinko?“

„Maminka mi říkala Toníčku a tatínek na mě někdy zavolal Antoníčku.“

„Aha,“ kývl hlavou Cvoček a už na žádná jména nemyslel. Dal se v kuchyni s chutí do hry se starým pantoflem. To mu připadalo zábavnější.

Pan Márinka chodíval se svým psem Cvočkem každý den na dlouhé procházky, a přitom mu vyprávěl o přírodě, i o tom, jak byl kdysi dávno klukem. Jak jednou chytil tak ohromného kapra, že ho málem neunesl. Kapr se sotva vešel do necek, ve kterých pana Márinku koupávala maminka, když byl malý. Cvoček nad velikou rybou údivem kulil oči, ale neuvěřil, že velký pan Márinka byl kdysi tak malý, že se vešel do necek jako kapr.

Jindy se zase spolu přetahovali o župan, ze kterého už pan Márinka vyrostl. Oba se přitom moc nasmáli, a nejvíc, když se látka trhala a vrzala jako pila. Zdálo se, že Cvočkův pán spolkl zázračnou tabletku a rázem omládl. Zkrátka ti dva se měli rádi a hráli si spolu, jak to mezi psem a člověkem většinou bývá. Pan Márinka by nedal za nic na světě Cvočka a Cvoček by za nic na světě, ani za kus šunky, nedal pana Márinku.

To se ví, že Cvoček, jako všichni pejsci, také někdy zlobil. Jednou z dlouhé chvíle ohryzal desky knihy vypůjčené z knihovny, místo aby si zajímavou knížku přečetl. Jeho pán musel drahou knihu zaplatit.

Jindy, když byl doma sám, vytáhl z dlouhé chvíle ze skříňky nový svetr a vykousal do něj sedm okýnek. Pan Márinka zuřil jako roj sršňů, jako rozzuřený kňour, a dokonce s Cvočkem nemluvil. Pejsek za ním chodil, měl smutný kukuč a sliboval, že už to nikdy neudělá. Pan Márinka se mračil, a teprve druhý den se udobřil a trochu podrbal Cvočka za ušima.

Cvoček si hrál dneska venku na honěnou s kavkou, a když se vrátil, bylo doma zamčeno. Klíč v zámku nebyl. „Aha, už vím! Vždyť pan Márinka ráno říkal, že někam jede, ale kam, to si nepamatuju,“ vzpomněl si, „ale že se vrátí, než bude tma.“

Už se stmívalo, tak si sedl spokojeně před dům, poslušně čekal a pozoroval svět.

Kolem šel zrovna muž v dlouhém kabátu, ale pan Márinka to nebyl, ten by si ani takový divný kabát na sebe nevzal. Že by jeho pán na delší čas odcestoval a nic mu neřekl, to Cvoček pokládal zrovna za tak nemožné, jako že mu spadne nebe na hlavu.

„Toníčku,“ zavolal do okna domku, jako když na pana Márinku volávala maminka.

Ale dům mlčel zarytě jako protivný nemluva.

Setmělo se, a tak si lehl před práh dveří. Nebe se už začínalo plnit třpytivými hvězdami. Cvoček se zaradoval, že hvězdná záře posvítí panu Márinkovi na cestu, aby nezakopl, až se za tmy bude vracet domů. Vycházel měsíc, a když k němu připlouval mrak, s tlapkou pod hlavou pes z dlouhého čekání usnul.

Předjarní ráno studilo jako kus ledu. Cvoček se zachvěl chladem, a když se probral, zjistil, že dveře jejich domu jsou stále zamčené. Rozhodl se, že půjde panu Márinkovi do města naproti.

Po cestě uviděl známou paní v hnědém baretu. Přišla hned k němu a podivila se:

„Jejda, Cvočku, kdepak máš dneska svého páníčka? Chodíte přece vždycky spolu!“

„To bych taky rád věděl, paní v hnědém baretu. Nevrátil se mi včera domů. A vůbec, já mám pána a žádného páníčka, můj pán je už velký,“ zamračil se.

„Možná že se tvůj páníček někde zapovídal anebo se zdržel na výstavě kanárů,“ mlela paní svou, ale to už Cvočkovi hnědý baret pomalu mizel z dohledu. Rychle proběhl městskou ulicí, ale nenašel pana Márinku ani na náměstí.

Utíkal zpátky domů, nedočkavě vzal za kliku, ale ta jen cvakla naprázdno, dveře neotevřela a Cvoček klíč neměl. Čekal před domkem skoro celý den a pozdě odpoledne se do města vydal znovu. Několikrát utíkal přes město křížem krážem a potom i krážem křížem. Když se setmělo, nohy ho už tak bolely, že by snad domů ani nedoběhl. Napadlo ho, že by mohl přespat v krabici od olomouckých syrečků, kterou zapomněli uklidit před obchodním domem Šťastné Česko. Podařilo se mu pomalu dotáhnout bedýnku až do blízkého parku.

Měl už hlad a z břicha se mu ozývaly neznámé zvuky, jako by se mu tam usadilo drzé hurónské strašidlo. Stočil se do klubíčka a podařilo se mu protivného bubáka konečně zahnat neklidným spánkem.

Ráno vstal brzy a vypravil se k pootevřené popelnici za obchodním domem. „Podívám se, jestli tam nenajdu něco k jídlu, hladem se mi pletou všechny čtyři.“ Ale vyskočit na vysokou popelnici nedokázal, tak byl zesláblý.

Cvoček byl voříšek pohledný, se zlatavými tlapkami, asi po otci mírně kudrnatý. Teď se však kudrny přetvořily do nevzhledných slepenců.

„Musím se postarat o základní hygienu,“ umínil si. Postavil se ke dveřím psího salonu, kde byl s panem Márinkou jednou v životě, aby si dal ostříhat pejzy, co ho šťouchaly do očí.

Když ho však majitelka salonu uviděla, zamračila se, popadla kýbl a polila ho šamponovou vodou plnou cizích chlupů. Cvoček ztuhl jako socha. Byl teď nejen hladový, ale i mokrý, a ještě víc nešťastný.

„Jak je možné, že můžou jedny zavřené dveře z gruntu změnit život psovi a možná že i člověku,“ ptal se dokola sám sebe, ale odpovědět si neuměl. A tak se vydal znovu na cestu, aby našel svého zmizelého kamaráda.

Cvoček slyšel příběh o Mourkovi

Zdálo se, že se po panu Márinkovi slehla zem. Pomalu se stmívalo a Cvoček cestou nakukoval do rozsvícených oken na náměstí, jestli tam svého pána nezahlédne. Lidé sice už svítili, ale zatím ještě nezatáhli žaluzie, aby si tak trochu prodloužili krátký den. Okna domků zářila a v některých blikaly televizory jako vystrašené světlušky. V jednom okně zahlédl muže s rozloženými novinami, v druhém paní s ofinou míchala něco na plotně v hrnci a několikrát mlsně vařečku olízla. Ve třetím uviděl za průsvitnou záclonou babičku s otevřenou knížkou. Předčítala malému děvčátku. Musel to být smutný příběh, protože i to děvčátko bylo tak smutné, až mu tekla slza po tváři. Cvoček se postavil na zadní, napnul uši, aby slyšel, jestli je na tom v té knížce někdo ještě hůř než on.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cvoček a pan Márinka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.