Strážci Země

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Tomáš Crlík

Strážci Země – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nevzdávejte se svých snů.

Prolog

Oheň přichází

Po kmenu buku šplhal plch a tlapkami se přidržoval hrubé kůry. Každou chvíli se zastavil a nastražil sluch do tmy, aby zjistil, jestli mu nehrozí nebezpečí. Viděl před sebou dvě postavy. Trom, jeden ze strážců Země, jehož kůže byla rozbrázděná a charakteristicky šedivá jako kmeny habrů, byl o čtyři hlavy vyšší než lidská postava v bílém rouchu před ním.

Plch slyšel hovor, ale nerozuměl ani slovu.

„Neudělám to, ty a tví noví jste tu chvíli,“ řekl Trom.

„Pomysli, co všechno společně můžeme dokázat,“ znělo zdáli, „ale mohu to nabídnout i někomu jinému.“

„Pomátl ses? Už toho bylo dost. Mám pocit, že to ani není v tvých silách.“

„Měl jsi čekat na skále,“ řekl muž v bílém šatu a ukazoval prstem nalevo od buků.

„Co na tom záleží?“ odbyl ho strážce.

Chvíli ticha přerušil šramot v korunách. Plch šplhal výš, aby lépe viděl.

Trom se na postavu v bílém pohrdavě ušklíbl. „Myslíš, že to vůbec dokážeš? Zřejmě zapomínáš na svůj původ.“

Po tváři ukryté ve stínech přejel úšklebek. Muž v bílém pohodil holí, která mu byla až k temeni hlavy. Odvrátil pohled a poodešel. „Stane se to i bez tebe. Jejich životy nemají žádnou hodnotu, nikdo z nich tu neměl být.“

„Nemůžeš změnit, co bylo včera, natož co se přihodilo před lety,“ vyhrkl Trom a udělal několik mohutných kroků, až se muži ocitl za zády. „Ne nadarmo mě varovali před tvou zmatenou myslí.“ Vtom sebou trhl. Měl pocit, že mu nad hlavou prolétl stín. Každý strážce dokázal rozeznat pach všech tvorů na Zemi. Trom ale nic necítil. Musel to být mrak, proběhlo mu myslí.

Muž se otočil. „Co vlastně víš o lidech?“

„Proto tu jsme, chceš mě poučovat?“ Trom se k muži nahnul, aby mu viděl do bledého obličeje. Za zády mu zaskřípala větev a zaduněla zem. Strážce se za tím zvukem bleskurychle ohlédl a zkroutil ruce, až připomínaly pařáty dravce. Z jedné mu vyšlehl plamen a na chvíli prosvítil tmu.

„Jsi nervózní? Vůbec k tomu nemusí dojít,“ řekl muž v bílém.

V temných mračnech se znovu mihl stín.

Trom se narovnal. Jeho vznešenou tvář zdobily uhlazené vousy a vlasy až k pasu. „Co se doposud stalo, není správné. Probudím ostatní,“ řekl. Zatnul ruce v pěst, poklekl a vší silou praštil do země. Ozvala se rána. Jako by jeho síla projela půdou. Vše se zachvělo. V okamžiku se mu ruce roztáhly a nohy se proměnily ve žluté pařáty. Hlava se protáhla, objevil se hákovitý zobák, po těle vyrašilo peří. Najednou tam stál hnědý orel. Zamával křídly a vystoupal k obloze, až zmizel v mracích nad skalisky.

„Já svět napravím,“ řekl muž v bílém a pak dal znamení holí.

Několik stínů vyrazilo k obloze z úkrytů v korunách stromů a v keřích, až zašustilo listí a zaskřípaly větve.

Malému plchovi ztuhla krev v žilách, když jeden z nich proletěl kolem. Něco tak velkého v životě neviděl. Vyděsilo ho, že toho tvora necítil. V přírodě má přece každý pach, aby se mu ostatní mohli vyhnout při věčném koloběhu života a smrti.

Nastalo ticho, do noci zářila jen bělma očí zvířat, která setkání sledovala z úkrytů lesa: plch na buku, sova ve větvích, kuna za kořeny stromů, myš v mezeře mezi kameny.

Náhle v mracích zazářilo světlo. Orla obklíčily siluety tvorů s křídly a z tlam jim vycházely záblesky ohně a vše rozjasňovaly. Tvorové měli tesáky podobné krokodýlím, jazyk rozeklaný ve dví, hlavy podobné varanovi a obří křídla.

Orel však mezi nimi hbitě kličkoval a jednomu okřídlenci zaryl pařáty do krku. Krajinou projelo bolestné zakvílení.

Vtom orla chytil další okřídlenec zadními tlapami a střemhlav s ním padal na skálu. Těsně nad horninou rozevřel křídla a vší váhou k ní orla přimáčkl.

Zkroušené tělo orla vypadalo, že je bez života. Ale nebyla to pravda.

Z prachu kamení povstal strážce Země a hleděl si do dlaní. Zlostí sevřel pěsti. „Povolávám oheň!“ vykřikl. Mírně rozevřel dlaň a vyslal z ní plamen.

Okřídlenec zakvílel.

„Dej mi sílu, větře.“ Z Tromova hrdla vylétl živel a smetl nepřítele do tmy. V mracích se mihotaly stíny. Tromovi docházelo, že to nebylo přátelské setkání, ale že byl vlákán do pasti. O to víc ho dopálilo, že měl někdo tu drzost zaútočit na strážce Země. „Ááágrr,“ řval, mával rukama a kolem sebe vrhal vodu, oheň a poryvy větru.

Vtom se mu první z okřídlenců postavil tváří v tvář. Jeho tlapy dosedly, a jak složil křídla, hrdě se vzpřímil a otevíral tlamu. Ale proud vody vyslaný strážcem mu znemožnil bránit se žárem. Začal se dávit a prskat.

Trom k němu přiskočil, a jakmile mu voda přestala prýštit z dlaně, rozjasnil noc plamen z tlamy okřídlence. Trom se úskokem ohni vyhnul, chňapl nepřítele za křídlo a vyšvihl se vzhůru. Chytl mu čelisti, zatnul svaly a čelisti roztrhl. Plamen okřídlence vyhasl. Padl k zemi a s ním i strážce. Jakmile stanul vedle bezvládného těla, sestoupily z nebe na skálu všechny stíny a obestoupily ho. Otevíraly tlamy slepené slinami, natahovaly hlavy a cvakaly zuby.

Trom spatřil škvírou mezi těly muže v bílém, jak kráčí pryč. Vztek strážci najednou zatemnil mysl.

Vyrazil, prvního okřídlence v cestě chňapl za křídlo, roztočil ho a švihl s ním do zástupu nepřátel nalevo. Zatnul pěsti a v naběhlých žilách, které připomínaly větévky popínavých rostlin, mu pulzoval hněv. Trom vyrazil na postavu v bílém. Vtom se mu ale do ramene a hrudi zakously ostré zuby a síla čelistí ho povalila.

Okřídlenec s ním drhl o skálu, jako když šelma trhá kořist. Další ho popadl za nohu a tahal k sobě.

Strážce vyfoukl z úst poryv větru a rukou mu přikazoval směr. Druhou strhával z hrudi tlamu útočníka. Jakmile se mu to povedlo, zuby mu sklouzly po těle a scvakly naprázdno. Trom rukou poručil větru, aby zvíře zvedl, a poté s ním praštil o kámen, až mu náraz zlomil vaz. Oči okřídlence hleděly do prázdna a jeho jazyk bezvládně visel z tlamy.

Odvaha ostatních zakolísala a ustoupili o krok. Muž v bílém cosi zakřičel, tvorové znejistěli a pak znovu zaútočili. Trom se ani v návalu zlosti nenechal překvapit. Povolával živly a do okolí syčela pára, jak se voda křížila s plameny okřídlenců. Vítr odhazoval těla do stran. Kdo se dostal blíž, toho rána tvrdá jako dopad kovadliny odrazila a zlomila mu kosti. Ale okřídlenců bylo příliš. Z nespočtu ran od kousanců Tromovi vytékala míza. Cítil, že slábne. O to zběsileji tvorové útočili.

Než se strážci podlomila kolena, vší silou praštil do země, až ve skále vznikla trhlina. Několik útočníků otřes povalil. Strážce sbíral síly, aby vstal. Něco k tomu, aby mohl zhojit rány a ostatní pobít, ale kolem chybělo. Chtěl tedy alespoň uštědřit jednu ránu postavě s holí. Nebo ještě lépe, zabít ji. Běžet už nemohl, proto vyrazil vrávoravou chůzí. Ale znovu cítil, jak ho okřídlené stíny povalily na zem a smýkaly jím sem a tam. Po chvilce mu z dlaní vyšlehl poslední záblesk ohně jako konečný náznak vzdoru.

Nepřátelé se nad ním míhali, převalovali ho a nadzvedávali, drásali a pak s něčím chvátali pryč. Nakonec všichni odstoupili a začali tahat mrtvá těla svých druhů stranou, jako by chtěli zahladit stopy. Jakmile zmizeli, nastalo ticho.

Strážce habru padl.

Plch v koruně buku zatajil dech, pak o kus popoběhl a nastražil smysly, aby zjistil, jestli jsou ti tvorové pryč. Vykoukl zpoza listí a upřel zrak na padlého s kůží podobné kůře habru. Strážce se nehýbal. Na ranách mu zasychala míza.

Hlodavec chtěl prchnout do úkrytu, když vtom zazněla rána. Skála pod tělem padlého strážce pukla ve dví a do všech koutů světa se drala dávná síla. Zanedlouho zatřásla každičkým stromem odpočinku, ať už to byly borovice, smrky v horách, duby s buky v nížinách, vrby s olšemi u řek, nebo sekvoje s banyány daleko odsud. Jeden ze strážců padl a Zem povolávala jeho bratry, aby mu přispěchali na pomoc.

Ale nic se nestalo, stromy se jen podivně pohupovaly tam a zpět. Všichni strážci v nevědomosti spali a svět upadl do chaosu.

Kapitola první

O sto let později

Krajinu doposud svírala zima, ale vše nasvědčovalo tomu, že její nadvláda končí. Slunce se každý den opíralo do nánosů sněhu, vrstva za vrstvou ubývaly a mrazy ustupovaly. Mezi stromy putovala podivná trojice stvoření, která nebyla větší než veverka. Horami procházela už sedm dní a mluvila prastarou řečí živlů.

„Myslíte, že to dokážeme?“ promluvila kapka, která cupitala po sněhu a v rukou svírala trojzubec.

„Musíme to zkusit. Viděli jste tu zoufalou tvář, když nás prosil o pomoc,“ odpověděl větrný vír, který se kapce vznášel nad hlavou.

„A jdeme správně?“ vzhlédla vzhůru.

„Ta píseň zněla jasně,“ odpověděl vír a pak začal prozpěvovat.

Modříne opadavý, jediného tebe zima jehlic zbaví,

až budeš opravdu zoufalý, přes nos tebe trefí.

Musíš hledat modřín opadavý, tam spí pomoc i on to ví.

Háj prastarý, jediný on z nich je stále usměvavý,

ty víš, který strážce tam spí. Najdi modřín opadavý.

Strom, který je jiný než ostatní jehličnany, modřín opadavý…

„Ale já žádné nevidím,“ kroutila hlavou kapka vody a z nohou sklepávala sníh.

„Určitě postupujeme správně,“ trval na svém vír. Na místě nohou se mu točil proud vzduchu, který mu umožňoval cestovat po nebi. Nebyl ale sám, kdo se vznášel nad korunami stromů.

V čele trojice podivných stvoření letěla houpavým pohybem koule z ohně a nechávala za sebou zářivou dráhu, jako když delfín pluje v moři. „Už ho vidím,“ zvolala.

Kapka vyrazila za ní a utíkala zarostlou stezkou losů. Sníh lemovaly stopy od kopyt. Míjela první jedle a přelézala padlé kmeny. Mělké kořeny smrků obalené hlínou trčely ze země. Kapka chodidly rozčeřila vodu v loužích a vyběhla na kopeček, kde se na chvíli zastavila.

Na vršku rostl modřín. Už nepochybovala, že jsou na správném místě. Jako by je ten maličký vítal v zemi Olawa, strážce Země. Seběhla z pahorku vstříc dalším modřínům, které skupinku naváděly do srdce lesa.

Jak šli dál, kmeny stromů mohutněly, vystřelovaly k nebi a zdobily je jehlice ve svazečcích. Nejstarší část byla blízko. Jehličnany se zde nelišily od listnáčů, i tady každý podzim začalo z větví vše opadávat. Po chvilce se stvoření zastavila a hleděla na štíhlé koruny s nepravidelně vyrůstajícími větvemi z rovných kmenů. V dáli mezi nimi stál na svahu strom odpočinku strážce.

Každý strážce Gathary měl někde kus země, který vnímal jako domov. Od severských plání až po pouště byste narazili na strom, který byl jiný než ostatní. Něco z něho vyzařovalo, ať už stáří nebo vnitřní síla, něco, co nebylo na první pohled vidět. Ale byl to strom, ve kterém mohl strážce Země spát i tisíce let. Vždy bylo těžké takové stromy najít, jako by se samy skrývaly před nechtěnýma očima, rozmístěny tak, že každému strážci připadalo obrovské území.

Koule z ohně sestoupila na křemen a proměnila se v plamenného mužíka. Na bradě mu žhnuly vousy. „Tohle hledáme?“ zeptal se. Huňaté obočí podobné plamínkům zajiskřilo, jakmile sjížděl pohledem i ostatní stromy. „Jak můžeme vědět, že je to ten pravý? Mně přijdou všechny kmeny stejné. Vidím jen staré modříny.“

Větrný vír však přilétl blíž, přiložil ruku na kůru a zahleděl se na větve. „Věř mi, tenhle je jiný. Cítím, jak se ladně pohupuje napříč věčností.“

„Na co tedy čekáme?“ Plamenný mužík vytáhl ohnivý meč, z nějž vyšlehl plamen přímo na borku. Zčernala a po chvilce začala hořet.

Větrný vír rozmetal žár proudy vzduchu. „Blázníš?“ pokáral ho. „Chceš podpálit les? Měli jsme se domluvit společně.“

Hleděli na místo v kůře; plameny ho olizovaly a draly se výš. Pak stvořením došla slova. Oheň přestal hořet, popálené místo zmizelo a kmen byl opět bez známky poškození. Kapce vody na tváři vyrašil úsměv.

„Připravit, jdeme na to,“ přikázal vír a pozvedl kopí. Vyšlehl z něho proud vzduchu přímo na kůru.

Ohnivý mužík namířil do toho místa plamen z meče. Jako poslední se činila kapka vody, která přidala tekutinu z trojzubce. Všechny proudy klouzaly po kmenu, ale nic se nedělo. Po chvilce se strom mírně zachvěl, jako by někdo polechtal velké zvíře.

„Asi to nedokážeme,“ zvolala kapka, „vždyť jen strážce dokáže vzbudit dalšího strážce.“

„Ten utrápený loprach tvrdil, že je dokáže vzbudit i pradávný neklid Země, a ten jsme prý my,“ zvolal vír a oběma rukama svíral kopí, „je i v našem zájmu to zkusit. Živly už sami nedokážeme uhlídat, svět je v chaosu. Uklidní se, jen až nastane rovnováha.“

Postavička z plamenů zazářila. „Přidejte.“

Záblesky sílily. Už to vypadalo, že bude modřín vůči konání těch titěrných stvoření lhostejný. Pak se stalo něco nečekaného. Všechny tři proudy se omotaly kolem sebe jako těla hadů a záři světla doprovodila rána, jako když zazní hrom.

Tři postavičky to odhodilo. Větrný vír byl rozplácnutý na kmenu protějšího stromu, ohnivý mužík zaplul do keře, jen to zasyčelo, když klouzal po sněhu, a kapka se rozplizla na zemi a rukou nahmatávala trojzubec. Po chvilce byli všichni opět v blízkosti modřínu. Na znavených tvářích vyrašily úsměvy. Strom zahýbal kmenem a větve zaskřípaly. Dokázali to. Zástupci živlů vody a ohně padli radostí v objetí. Jen to zasyčelo, když tekutinu popálil žár. Pára stoupala vzhůru a oba se tomu zasmáli.

„Už leze ven,“ zazněl hlas větrného víru, „pojďme pryč!“

„A proč?“ podivila se kapka vody.

„Tohle není naše věc.“ Mužík z ohně na sebe vzal podobu koule a houpavým pohybem mizel po obloze. „O tomhle raději nikomu neříkejte.“

„Doufám, že se ještě uvidíme,“ prohodila s úsměvem kapka k modřínu a pak zamířila po tajícím sněhu pryč.

Z pukliny vyrazily na světlo ruce. Dlaně chytly kůru a rozevřely ji. Ze stromu vykročil strážce Země Olaw, ale únavou se ihned opřel o kmen. Škvíra, kterou přišel na svět, zmizela.

Strážce měl šedavou rozpraskanou kůži připomínající kůru modřínu. Na rukou i nohou měl pět prstů podobných kořenům, na hrudi a pažích se mu plazily žíly připomínající větévky popínavých rostlin. Z vlasů, které měl až k pasu, místy trčely větvičky s jehličím. Jeho protáhlou tvář zdobil plnovous, který mu visel přes hruď, ale přesto mu z vousů na pohled vynikal knír, rozlezlý do stran. Vlasy s vousem měl v barvě jehlic modřínu.

Rukou si chránil zrak přivyklý tmě a skulinkou mezi prsty hledal toho, kdo ho vzbudil, ale nikoho kolem neviděl. S přivřenými víčky znovu pohlédl před sebe a rozeznal holé trčící větve modřínů. Na hlavu mu začala kapat voda z tajícího sněhu.

Strážce se mohutně nadechl. Byl rád, že je opět vzhůru. Cítil, jak se jeho domov probouzí po dlouhé zimě k životu. Na to, aby mohl odejít od stromu odpočinku, potřeboval chviličku, než se rozkouká. Byl zvědav, který strážce ho probudil, a těšil se, až si s ním promluví.

S úsměvem na tváři hleděl do stran, ale stále zůstával sám. Tedy ne tak docela. Slyšel šramot obyvatel lesa, kteří opouštěli úkryty při putování za potravou. Slunce se činilo a rozpouštělo sníh. Na zemi už převládalo hnědé jehličí minulého podzimu a spousta šišek.

Vstal, odstrčil se od kmenu a udělal několik nejistých krůčků. Následovalo křup, prásk, jako by někdo ohýbal větev, dokud nepraskne.

Pokukoval po obloze, která prosvítala mezi korunami. Bylo zřejmé, k čemu dojde. Přidal do kroku, začal mávat rukama a dupl nohou. Okolí prostoupila rána, jako když zaburácí hrom, ale žádné mraky ani bouře na obloze nebyly. Olawovy ruce se smrskly v křídla, nohy byly v momentě krátké, s peřím až po pařáty. Olaw se proměnil a do vzduchu se drala zavalitá, popelavě šedá sova. Máchala křídly, ale pak spadla na zem, až jehlice modřínů odletěly do stran. Zvedla se a okrouhlý obličej s hnědočernýma očima hleděl trhavě po okolí. Strážce byl načepýřený rozčílením, po takové době měl problém zvyknout si na nové tělo.

Znovu vylétl k obloze. Nemotorně míjel větve, až zmizel v korunách. Nato vystřelil nad les, stoupal do mraků, dokud svět pod ním nebyl malinkatý, a pak rozpustile padal střemhlav. Po třepetajících letkách mu klouzal vítr a on najednou měnil směr, kdykoliv chtěl. Svým chováním připomínal mládě, které je poprvé ve vzduchu.

Ve výškách hlídkoval sokol a kolem prolétl pár černých čápů. Všichni měli za to, že ten drobný pták není v pořádku.

Strážce neměl důvod být ostražitý. Oproti ostatním zvířatům nebyl cítit pachem, pokud se k němu někdo z tvorů přiblížil. Ovládl ho proto pocit klidu a bezpečí.

Když pod sebou spatřil odlesk hladiny, začal klesat. Prorazil vodu jezera a s očima dokořán hleděl na život pod ní. Kromě míst s pískem dno pohlcovaly řasy a stébla rostlin se líně pohupovala ve vodě. Puštíkovi by za chvíli došel dech. Začal sebou cukat, jako by se topil, a proměnil se v rybu s dvěma samostatnými hřbetními ploutvemi a s výraznými příčnými pruhy na bocích. V těle okouna už Olaw mohl dýchat. Mířil do hloubky. Menší ryby před ním prchaly, ty větší ho přehlížely. Třepetal ploutvemi a kmital tělem. Mezi kameny spatřil klepeta raka a minul štiku v rákosí. Pak zamířil k hladině a u břehu na sebe vzal vlastní podobu. Jeho kroky kalily dno. Rád si po dlouhém spánku vyzkoušel pár proměn, než vyrazí do světa.

Olaw zamířil na břeh. Po těle mu stékaly kapky, vlasy s vousem byly zplihlé. Poté usedl na trávu.

Bublá a čiří vodička,

postává, směje se rákosí,

zima a sníh už se nenosí.

Jeho zpěv zněl do okolí. Nohy měl ponořené ve vodě a občas pleskl dlaní do hladiny.

Bublá a čiří průzračná,

žene ze skal tak chladící,

žabka i rybka se probouzí.

Tak se to má zase na jaře,

když vítr a mráz odezní,

pupen a zeleň opět vyráží.

Pak se zamyslel nad tím, kdo stál za jeho probuzením. Co mu bylo známo, věděl jen o dvou způsobech, jak může být vytrhnut z dřímot. Buď ho probudil jeden z jeho bratrů a nyní prochází zemí modřínů (to by ho nepřekvapilo, vždyť v jeho domově je tak krásně), nebo padl strážce a matka Země povolává ostatní, aby světu přispěchali na pomoc. Ale tomu nechtěl uvěřit, protože se nic podobného za miliardy let nestalo. Pokud je to pravda, tak jsou všichni na nohou a v hlavě jim zní stejná otázka.

U druhého břehu jezera vyplula vydra a v tlapkách držela věc podobnou kamenu. Ulehla na záda, jako by chtěla spát na hladině, a ostrými zuby v čelistech drtila skořápku mušle, aby odhalila chutný vnitřek. Po chvilce sklepala z hedvábného kožichu na bříšku zbytek skořápek a opět zmizela pod vodou. Jakmile čenich s vousky vyjel na světlo, doplavala na mělčinu a vylezla na kámen.

Kvák, kvák, kvák znělo kolem.

Kolem strážce bylo v momentě rušno. Po vodě k němu plulo hejno ptáků, mezi hnědými kachnami bylo vidět sivé kačery s hnědou hrudí s tmavě zeleně lesklou hlavou. Vydra zbystřila, jako by i ten tvor s kůží podobné kůře modřínu začal kvákat. Zakroutila hlavou a šla si po svém.

Ale bylo to tak. Strážci Gathary uměli řeči všech tvorů na Zemi. Pokud se na světě objevil někdo nový, stačilo se s ním na chvíli spojit a naučili se jeho řeč. Byli schopni vidět jeho vzpomínku od zrodu do konce, ale to používali jen v krajní nouzi. Nebylo zdvořilé někomu brouzdat myslí. Dokázali na sebe vzít podobu každého žijícího tvora na Zemi, ale vždy byli o něco větší než daný druh.

Vtom z dáli něco zaznělo.

„Urččitě tam bude, vydržž ješště chvíli. Pán rád chodí k ježžeru.“

Zpod holých větví modřínů vyšly dvě postavy. Jedna těžce oddychovala a škrtala nohama o zem.

Strážce se otočil a s úsměvem pohlédl na loprachy.

Huraggovi zářily oči štěstím. „Pane,“ vykřikl radostí, „tak je to pravda! Vy jššte vžžhůru.“ Odstrčil paži svého druha, kterému pomáhal v chůzi, a obejmul pána, div ho neshodil do vody.

„Buď zdráv,“ promluvil strážce a upřel zrak na sáh vysoký modřín, „rád tě vidím.“ Prohlížel loprachovi každou haluz trčící do stran, jestli je v pořádku.

Oživlý stromek měl ruce ze dvou větví a kmen mu ve dví rozdělovaly nohy.

Každý strážce měl svého lopracha, který dohlížel na jeho strom odpočinku, když spal, nebo když cestoval po světě. Žádný z loprachů nesměl opouštět domov. Také uměli řeči všech tvorů, a když si přece potřebovali na chvíli odpočinout, dokázali nohy zapustit do země, změnit je v kořeny a jako nehybný stromek pak mohli pár dní i nocí prospat. Vždy byli ale spjati se stromem strážce.

Huragg si ukázal na hrudníček. „Žžde jššem to ččítil, pane. Tu boleššt, kdyžž byl kmen žžaššažžen ohněm.“

„Ohněm?“ podivil se Olaw.

„Omluvte mě, žže jššem nebyl na blížžku, ale věděl jššem, kdo k vám míří. Já věděl, žže modřínu neublížží. Tak oni vášš, přečče probudili,“ zatleskal tříprstýma rukama.

Olaw si zamyšleně přejel po plnovousu. „Byli tu strážci?“

„Kdepak. Ale Forgoll měl pravdu, žže oni to dokážží, žže oni jššou tím pradávným neklidem Žžemě.“

Olaw pohlédl na Huraggova společníka. Větve Forgollovi netrčely do stran jako u modřínů, ale byly nachýlené k nebi. Barva jeho kůry byla charakteristicky šedivá a haluze měly vejčité pilovité žebernaté lístky. Stál před ním cizí loprach a byl to habr.

„I ty buď zdráv,“ padl Olaw ve zdvořilý úklon.

„Pane,“ vysoukal ze sebe Forgoll. Chtěl se také uklonit, ale nohy se mu zapletly dohromady a padl tváří do trávy.

Huragg k němu doběhl, chytl ho za paži a pomohl mu vstát. „Užž je to v pořádku, dokážžal jšši to, díky tobě šše vžžbudil šštrážžčče. On žžachrání ššvět.“

Forgoll nedokázal zadržet slzy a zpod víček ronil lepkavou mízu.

„Ale nač ten smutek?“ vyhrkl Olaw. Došel k němu, popadl ho za pas a vyzdvihl do výše.

Habr stále vzlykal a pěstičkami si otíral slzy z tváří. Když znovu otevřel oči a spatřil tu usměvavou tvář, řekl:

Modříne opadavý, jediného tebe žžima jehličč žžbaví,

ažž budešš opravdu žžoufalý, přešš nošš tebe trefí.

Muššíšš hledat modřín opadavý, tam ššpí pomočč i on to ví.

Hleděl do očí tmavých jak dva kaštany, o něco mladších než sám svět.

Háj prašštarý, jediný on žž nich je šštále uššměvavý,

ty víšš, který šštrážžčče tam ššpí. Najdi modřín opadavý.

Šštrom, který je jiný nežž ošštatní jehliččnany, modřín opadavý…

„Ty jsi o mně složil písničku?“ rozesmál se Olaw. „Mám je moc rád. Jak to víš?“

Forgoll nepřestával popotahovat a plakat.

Strážce si ho nadhodil v náruči a přitiskl k rameni. Každý z nich tak kdysi nosil svého lopracha po světě, když byl malý, a ukazoval mu rostliny a tvory, ale to byla jiná doba – život teprve pronikal z moře na pevninu.

Protože svůj strom odpočinku potřebovali strážci chránit, když se vydali na cesty nebo museli odejít z povinnosti, vytvořili loprachy. Každý strážce utrhl větvičku ze stromu odpočinku, zasadil ji do země, přivolal mraky, aby jí dal vláhu, a za nocí jí zpíval písně. Pak ruce položil na kůru a stromkem prostoupilo modré světlo od kmene až po poslední haluz. Nato z hlíny vystoupil loprach, na kmenu se objevila tvář a on poprvé s ústy dokořán hleděl na svět kolem. Dokud byla pevnina pustinou, byly stromy odpočinku v bezpečí. Zemi ale začal ovládat život a ten pro ně mohl být hrozbou.

Strážci dali loprachům nejen život, ale vložili do nich i cosi, díky čemuž se jejich stromům odpočinku nemohlo nic stát, dokud byli loprachové naživu. Pokud by ale sáh vysoké oživlé stromky umřely, stromy odpočinku by pak mohlo cokoliv ohrozit, ať už živly, nebo drápy a tesáky nezbedných tvorů.

„Nebude tak zle. Provedu tě po našem kraji. Jestli jsi zabloudil, zavedu tě domů,“ řekl Olaw Forgollovi a pak na něho přísně pohlédl. „Víš, že nesmíš opouštět domov? Máš hlídat habr, a ten je daleko odsud.“

„Já-já,“ popotahoval Forgoll. „Muššel jššem odejít kvůli pánovi.“

„Kvůli Tromovi? A jak se strážce habru má?“

„Žžtratil šše.“

„Hloupost,“ prohodil s úsměvem Olaw, „jen se někde zapomněl, brzo se k tobě vrátí.“ Nato vykročil pryč od jezera a vstoupil do lesa modřínů.

„Mému pánovi šše něččo šštalo.“

Olaw nevěřil. S úsměvem na tváři kroutil hlavou, vdechoval vzduch jara a hleděl na koruny nad ním, kdy začnou razit jehlice.

„Je to pravda,“ řekl Forgoll. „Před ššto lety odeššel na ššetkání a nevrátil šše. Tehdy mi projela tělem hrožžná boleššt, něččo šše mu šštalo. Muššíte mi pomočči.“

„Rád tě zavedu domů a Tromovi domluvím, aby tě nenechával tak dlouho samotného.“

Forgoll si dlaněmi otřel tváře. „Pane, jššte jediný vžžhůru. Ššvět ovládá chaošš, to oni mu urččitě ublížžili, ti noví.“

Olaw zastavil u mraveniště, které pohlcovalo jeden kmen, a položil Forgolla na zem pokrytou jehličím s šiškami. Mravenci táhli k domovu velkého brouka, ale nemohli ho procpat tunelem dovnitř.

„Muššíte mi věřit, jednoho dne mi projela tělem podivná boleššt a od té doby jššem pána neviděl. Mám šštrach, žže šše mu šštalo něččo hrožžného.“

Strážce mu nevěnoval pozornost a sledoval hemžení mravenců.

„On je urččitě po ššmrti,“ vyhrkl habr.

Olaw se od mraveniště otočil k loprachovi. „O čem to mluvíš? Co se ti jen přihodilo, nešťastný loprachu? Cítím, že tvé srdce je smutné. Ale jak můžeš mluvit o smrti strážce? Za dění světa se to nestalo, a kdyby ano, už bychom dávno byli všichni vzhůru. Nemohlo by od toho neštěstí uběhnout sto let.“

Forgoll udělal několik nejistých kroků a s námahou opřel ruku o modřín s mraveništěm. „A přečče jen vy kráččíte nohama po Žžemi, žžatímččo ošštatní dřímají ve šštromech. Já jššem vášš vytrhl žže ššpánku.“

Olaw se pousmál. „Můj milý, oba víme že to není možné.“

„Vidíte ššnad nějakého šštřážžčče?“ mávl Forgoll rukou kolem.

Olaw postřehl, že s cizím loprachem není vše v pořádku. Paži měl vrásčitou. Jakmile mu pohledem přejel po těle, přišlo mu, že na něho dopadala tíha let jako na smrtelníky. Kůru měl místy opadanou, dřevo pod ní vybělené, jako když usychá strom.

Forgoll ten pronikavý pohled nevydržel a přepadl ho stud za to, jak vypadá. Odvrátil zrak. „Vidíte i já umírám. Jššem ššmrtelný, protožže mého pána žžabili,“ vyhrkl ze sebe a oči mu znovu zalily slzy.

Sáh vysoký modřín k němu přiskočil a položil mu ruku na ramínko. „Muššíte mu pomočči, pane,“ naléhal Huragg. „Vytrpěl šši ššvé. Opušštil povinnoššt a přešštal hlídat šštrom odpočinku, kvůli té šštraššné tížže na ššrdčči a šštrachu o pána. Ššám bych udělal to šštejné, kdyby šše vám něččo šštalo a nikdo jiný šše neprobudil. Putoval bych do nežžnáma žža žáchranu ššvěta pro pomočč.“ Vystoupil o krok, sevřel pěstičky a v očích mu zářilo odhodlání.

Strážce modřínu sledoval oživlé stromky z výšky, oba mu totiž byly do pasu – jeden plný života, z druhého jako by život vyprchával. A to se mohlo stát opravdu jen v případě, že Trom již nebyl mezi živými. Až Forgoll umře stářím, jeho duše opustí tělo a setká se s pánovou. Projdou stromem odpočinku a společně vkročí do světa mrtvých.

„Dobře víš, že s tebou půjdu,“ poklekl před znaveného Forgolla Olaw. „A ty?“ pohlédl na svého lopracha. „Dohlédneš na můj modřín, viď?“

„Ššamožžřejmě, ale to užž jdete?“

Olaw se pousmál. „Nejdřív mě přesvědčuješ, abych mu pomohl, a teď nás nechceš pustit?“

„No ovššem, pane… já jen…“ sklopil hlavu Huragg. Byl smutný, že strážce modřínu tak brzy odchází – vždyť si s ním nestihl ani pořádně popovídat.

Olaw věděl, co ho trápí. „Neměj obavy, budu na tebe mít spoustu času, až se vrátím,“ zazubil se.

„To – to je šškvělé,“ zazářila tvář na kmenu modřínu.

„A my vyrazíme,“ oslovil Olaw Forgolla a už hledal vhodnou cestu. Bude na sebe muset vzít podobu ptáka s velkými křídly, popřemýšlel, a s loprachem vzlétnout k obloze; pěšky by to trvalo dlouho.

Huragg vytřeštil oči a za oběma se rozběhl. Nevěděl, co má dělat dřív. Jestli vést hovor s cizím Forgollem, nebo být v blízkosti pána. Bylo běžné, že potkával sousedící loprachy na hranicích svého kraje a tam probírali novinky ze světa. Ale s loprachy z daleka se tak často neviděl. Ti nesměli opustit své území a museli hlídat strom svého pána.

Olaw neztrácel dobrou náladu. Věřil, že se zmizení Troma i proč ten malý habr vypadá, jako by sesychal, vysvětlí. Určitě najdou způsob, jak ho uzdravit. Vyšlapoval zvesela, do toho si pobrukoval a mířil zpět k jezeru, kde byl kus břehu bez stromů. Hleděl na oblohu, jak paprsky slunce prohřívají jeho domov. Na stráních pohoří zpozoroval plout něco velkého, co pronásledoval roj menších tvorů, kteří vypadali jako hejno komárů nad močálem. Živel větru Dórr vyrazil na svah mezi stromy.

Vtom za Olawem docupitala i dvojice loprachů. Jakmile Dórra zahlédl Forgoll, nemohl uvěřit, že po tak krátké době opět narazil na jeden z živlů.

„Né, šštůjte, pane!“ Natáhl ruku, ale neměl dost sil, aby k Olawovi doběhl a zastavil ho.

Strážce mířil k modřínům a skrze koruny hleděl k obloze. Slyšel šustění větru. Zástup stromů se zachvěl, jak mezi nimi klouzaly průhledné vlasy. Živel větru zády plul po vršcích stromů, pročesával své kadeře skrz větve a hleděl na nebe. Něco si pobrukoval a do okolí zněl zvuk poklidné meluzíny.

„Buď zdráv, obře větru,“ křikl na něj Olaw a padl v úklon.

Dórr vmžiku vzlétl nad háj z modřínů. Vlasy s vousem se mu zlostně kroutily kolem těla. Rozhlížel se kolem sebe a náhle zahlédl Olawa, jak na něho mává a směje se. Už to, že vidí strážce, ho dopálilo, ale ten přihlouplý úsměv…

Vtom dorazil i lid větru, stovky stvoření, která obra doprovázela. Na každý ze třech živlů musel někdo dohlížet, protože byly divoké a nespoutané a na světě by jinak nadělaly spoustu neplechy.

Jeden z nich zakřičel: „Jděte mu z cesty!“

„Nesmysl,“ mávl rukou strážce a vykročil živlu vstříc. „Rád tě vidím, prastarý.“

Živelný obr byl oproti Olavowi tak velký, že by ho dokázal rukou vzít za pas a vyzdvihnout nad jehličnany. Snesl se nad zem. Místo nohou se mu točil vír vzduchu. Napřáhl ruku, švihl jí a strážce odhodil stranou. Nato Dórr zanadával ve své prastaré řeči a zmizel. Ostatní slyšeli jen hučení větru. Nerozuměli mu ani slovo.

Olaw proletěl vzduchem, a co mu stálo v cestě, ohýbal a lámal. Zastavil ho až silnější kmen. Omráčeného ho na nohy postavil roj poletujícího lidu větru. Padli v úklon a pak pádili za obrem. Strážce se po otřesu držel za hlavu a sledoval, jak všichni letí pryč.

Jeden z nich však zůstal poletovat ve vzduchu. Jeho tělo nebylo větší než veverka a v rukou držel větrné kopí. „Jsem rád, že jste vzhůru, pane,“ promluvil v jazyku strážců Gathary.

Olaw se pousmál, jako by se nic nestalo. Nevěděl, že tenhle větrný vír ho probudil společně se členy lidu ohně a vody.

Stvoření na obloze s úsměvem zmizelo za ostatními.

Olaw pak vyrazil po stopách pádu a sahal na polámané kmeny, větve i keře. Pronikl jimi záblesk modrého světla, dřevina se zotavila, nalomené části spojila k sobě a po chvilce znovu stála v plném zdraví na místě. Pokud byl někdo blíže k životu než ke smrti, dokázali ho strážci uzdravit. Nad loprachy ani ostatními strážci ale světlo nemělo moc, protože měli hledat sílu v zemi, když potřebovali.

Oba loprachové doběhli k Olawovi. „Jšště v pořádku?“ valil Huragg oči.

Než padla odpověď, vložil se do toho Forgoll. „Pane, k žživlům užž šše nepřibližžujte, hněvají šše na vášš.“

„Já znám jejich divoké povahy. Dórr to určitě nemyslel zle, měl jen špatný den.“

„Nebo možžná poššledních ššto let.“

„Zase mluvíš o těch stovkách let? Povídám ti, že nemusíš mít strach, Troma najdeme a vše bude jako dřív. Raději mi pověz, jak jsi mě probudil?“

Loprach sklonil hlavu, jako by udělal něco špatného. „Víte, roky jššem putoval nížžinami, brodil šše řekami a překonával hory. Od pána vím, kde jššou šštromy ošštatních šštrážžččů. Kreššlíval mi mapy do píššku na břehu ježžera a uččil mě je nažžpaměť. Šštromy odpoččinku jššem opravdu nachážžel, ale něččo uššpalo i je. Jen šše podivně klimbají.“

Strážce kroutil hlavou. Prohlížel kmen modřínu, jestli se uzdravil, a opravdu, po místě zlomu nebyla ani památka. Vtom ucítil, že ho tři prstíčky zespodu tahají za ruku, otočil se a pohlédl do znavené tváře Forgolla.

„Věřte mi, prošším.“

Co za nemoc postihlo ten malý habr? přemýšlel Olaw, když znovu spatřil jeho rozpraskané tělo. Strážci s loprachy přece stářím nikdy nezemřou, na Zemi budou pobývat napříč věčností. „Nebudeme ztrácet čas, svět je rozlehlý. Chvíli nám potrvá, než nalezneme Troma. Vše mi povíš cestou. Uvidíš, že bude vše v pořádku. A ty…“ pohlédl na modřín, „dohlédni na můj strom odpočinku.“

„Ššpolehněte šše, pane,“ uklonil se Huragg.

I Olaw se zdvořile uklonil. Pak praštil pěstí do půdy, až okolím zatřásla rána. Nohy se zkrátily v pařáty, místo rukou měl vmžiku křídla, tělo mu pokrylo bílé peří. Už tam nestál strážce, ale albatros, největší opeřenec té doby. „Dej na sebe pozor,“ vyšlo ze žlutého zobáku. Albatros zamával křídly, až víření vzduchu po zemi rozehnalo jehličí.

Forgoll věděl, co přijde. Natáhl ruce a přimhouřil oči. Albatros však neměl tak dlouhé nohy, aby ho za ně mohl chytit, protože měl habr vysokou korunu s větvemi. Loprach ucítil, jak ho pařáty místo rukou chytily za horní haluze, a když ztratil půdu pod nohama, začal kolem mávat rukama a nohama, jako by ho vhodili do vody. Ale po chvilce pochopil, že je to zbytečné, a přestal mrskat tělem. Až po čase měl odvahu otevřít oči. Vše se z výšky zdálo tak malé. Viděl odlesk hladiny v řece, špice modřínů a na břehu utíkat Huragga a mávat jim. Pak znovu zamhouřil oči. Nikdy neletěl a nebylo to nic, co by chtěl ještě zažít.

Albatros se stromkem pod sebou dva dny míjel hory, řeky a jezera. První, co chtěl Olaw zjistit, bylo, jestli ostatní strážci opravdu nejdou probudit, a tak zamířil přímo k sousedům. Forgoll po dvou dnech plachtění na nebi začal naříkat, že ho bolí větve, za které ho drží. Proto musel Olaw vyrazit po svých a ztrápeného Forgolla nesl chvílemi v náručí, nebo ho měl přehozeného přes záda. Jeho ruce přidržoval na hrudi, aby mu břímě ze zad nesklouzlo, a Forgoll většinu času prospal, jako by na něho opravdu dolehla tíha let.

Když byl habr vzhůru, vykládal Olawovi o tajemném pěvci, na kterého narazil v lese olší, a jak zaslechl píseň o modřínu opadavém, která ho zavedla k němu. Že toho pěvce zahlédl mihnout se v koruně a že vypadal jako stvoření z dávných časů, z éry vyhynulých tvorů.

Na Olawa začínalo být těch záhad příliš. Jakmile padla noc, Forgolla opět přemohla únava a usnul. Olaw vše vytěsnil z mysli a vyrazil se projít.

Mohl jít ve dne i v noci bez přestání, nepotřeboval jíst ani spát. Svou sílu čerpal ve stromu odpočinku, kam mohl ulehnout na stovky i tisíce let.

Byl rád, že je vzhůru. Kráčel v tichosti kolem podřimujících prasat a nad hlavou mu prolétla udivená sova. Potom se vrátil zpátky, vzal Forgolla opět na záda a vykročil na cestu. Jakmile Forgoll prozřel z dřímot, zasypal ho otázkami. „Už vím, co tvé kroky vedlo ke mně. Ale prozraď, jak jsi mě probudil, když jsi do mého domova vkročil až mnoho dní poté?“

Forgoll se mu při jeho dlouhých krocích natřásal na zádech. „Vím žže vám to přijde divné, i já šše v tom nevyžžnám. Ale mohl žža to žžnovu ten nežžnámý pěvěčč.“

Strážce pookřál. „Znovu mi zazpíváš?“

„Neřekl bych žže je to píššeň, ale kdyžž jššem potřeboval na pár dní odpoččinek, žžakořenil jššem, a nežž mě přemohla únava, ššlyššel jššem ta ššlova.“ Nato mu začal šeptat do ucha.

Vím, žže žž ččelého ššdrčče toužžíšš po pomočči,

požžádej o ni žživly, to oni šštřežží ššíly, které budí Žžemi.

„Ty jsi šel za živly?“ podivil se Olaw. „Je vidět, že odvaha ti nechybí. Trom na tebe bude hrdý, až ho najdeme. Ti bručouni nemají problém vrhnout se na kohokoliv. Na ně by vaše kletba usni nestačila.“ Věděl, že Prastará trojice živlů nemá ráda strážce Gathary i jejich loprachy, ale on sám vládne ohněm, vodou i větrem, takže když si na něho někdo z živlů dovolí zaútočit, ubrání se mu.

Ale loprachové k obraně lusknou prsty, zakřičí uššni a na útočníka sešlou kletbu, kterou ho uvrhnou do půldenního spánku.

„Buď rád, že jsi setkání s nimi přežil.“

„Ale jaký je to žživot bežž pána?“ povzdychl Forgoll.

„Najdeme ho,“ řekl Olaw a slyšel, jak mu loprach na zádech oddychuje a přemáhá únavu. „Prospi se, svůj příběh mi dopovíš později.“ Pak ucítil, jak mu kmen s korunou dolehl na temeno hlavy a ruce na jeho hrudi povolily, proto je stiskl silněji, aby mu loprach nesklouzl na zem. Zamířili k sousednímu tisu. Olaw měl za to, že najdou zatoulaného strážce habru, Forgoll se s ním vrátí domů a on pak bude roky prozkoumávat Zemi.

Loprach mu však nepověděl spousty důležitých věcí.

Kapitola druhá

Vodopád

Na krajinu padla tma. Olaw s Forgollem na zádech kráčel lesem. Najednou za kmeny vrb zahlédl pohyb. Necítil před sebou žádné zvíře. Zastavil se proto za stromem a zíral do tmy.

Mezi stébly trav postávalo stvoření velké jako veverka a jeho průhledné tělo se lesklo ve třpytu hvězd. Byla to kapka vody. Svůj trojzubec položila do trávy, přitiskla hlavu k půdě a naslouchala. Snažila se zachytit bublání, kdyby byl blízko potok nebo řeka, aby mohla po proudu cestovat rychleji.

Strážce vystoupil ze skrýše. „Buď zdráva,“ prohodil s úklonem, „ztratila ses?“

Kapka s leknutím popadla trojzubec a namířila ho na cizince. Ve tmě spatřila obří siluetu s rozvětvenou korunou. „Ty jsi ale přerostlý loprach,“ promluvila ke stínu.

Až když došel podivný návštěvník blíž, poznala strážce, který na zádech nesl sáh vysoký habr.

„To jste vy?“ vyhrkla radostí. „On to opravdu dokázal!“

„Koho máš na mysli?“

„Nebožáka, kterého nesete.“

„Och, ano,“ zašeptal Olaw, když si uvědomil, že vlastně nepřišel sám. Opatrně opřel Forgolla o kmen vrby, po kterém se od země sápal mech.

Loprachovi spadla brada a začal chraplavě oddychovat.

Kapka pohlédla na jeho zbědované tělo s opadanou kůrou a vybledlým dřevem. „Už víte, co mu je? Proč zestárl?“

Olaw usedl na kámen a pokrčil rameny.

„Když doputoval…“ začala kapka, ale přerušovalo ji Forgollovo chrápání.

Strážce natáhl ruku a habru zaklapl bradu. Opět nastalo ticho noci.

„Tvrdil nám, že je smrtelný, že umírá,“ pokračovala, „prý zabili jeho pána.“ Vypadala trochu jako průhledná hruška. Celé její tělo se klepalo. Opřela trojzubec o kámen, na kterém seděl Olaw. S námahou pleskla zadkem do trávy. „Kdyby to byla pravda, dávno by se po světě proháněli všichni strážci. Přispěchali by mu na pomoc a pátrali by po tom, co se stalo.“

„Sám tomu nechci věřit, ale…“ řekl Olaw a znovu Forgollovi zaklapl povadlá ústa, „… strach o Troma ho donutil opustit povinnosti, a proto přestal hlídat strom odpočinku.“ Hleděl na něj s lítostí.

Kapka natáhla ruce k unaveným nohám a masírovala si špičky prstů. „Má odvahu. Byla jsem u toho, když vstoupil mezi Vorga s Dórrem. Sám víte, co se stane, když se potkají dva živly. Zvlášť pak živly vody a větru.“

„Nic dobrého,“ zasmál se Olaw.

„Ano, zrovna poletovali nad horou s rukama zaklíněnýma v sobě a hulákali na sebe. Všude bylo tolik vody z deště, kolem běsnily ty nejhorší větry…“

Olaw ji přerušil. „Co je tak popudilo?“

Kapka si odfrkla. „Jsou poslední dobou nezvladatelní. Svět ovládají divné síly. Zvláštní tvorové sahají, na co nemají, přitahují pozornost živelných obrů a pod jejich hněvem pak umírají. Ale bohužel s nimi někdy umřou i nevinní.“

„Ó, ano,“ vyhrkl Olaw, „Forgoll mi vyprávěl o nových.“

„Vorga rozčiluje, že krotí jeho řeky s potoky. Stavějí hrazení a zadržují vodu. Živel větru si zase rád rozčesává vlasy v korunách stromů, ale ty mizí. A co se stane, když vítr nemá větrolamy, o které zpomalí? Na planině nabere na síle, létá z místa na místo, aby našel alespoň keřík, o který by rozpletl vlasy, a vše nadzvedá do vzduchu a převrací…“

Kapka ulehla do trávy, ruce založila za hlavu, jako by byla ráda, že na své cestě zastavila a mohla pohovořit s někým, kdo odolává zubu času jako ona. „Déšť už bubnoval na horu pátý den, na stráních rostlo málo stromů, které by kořeny zadržovaly vodu, a bylo zřejmé, že se brzo zaplaví údolí. Po holých kopcích prostě voda stéká. Oba živly už chtěly vtrhnout dolů, když vtom přišel on,“ pohlédla na habr spící u vrby, „a ty dva oslovil. Nemusím vám říkat, co se dělo, když Vorg s Dórrem spatřili lopracha.“

Olaw zakroutil hlavou.

„Nenávist ke strážcům sahá do dávných dob. Živly nemají rádi nic, co je s vámi spojené, proto je pohled na ten oloupaný habr roznítil. Prosil je o pomoc, mluvil o smrti pána, o novém druhu. Vorg napřáhl pěst, aby ho zarazil do země, a z jeho těla přitom tekly proudy vody do stran.“

Strážce modřínu nadzvedl obočí.

„My kapky bychom nedovolily, aby mu ublížil. Ale víte, jak dokážou být živly rychlé a nevyzpytatelné. Než došlo k neštěstí, snesl se z nebe Dórr a svého druha zarazil. Vypukla hádka. Dórr nechtěl, aby se probudily stovky strážců a otravovaly ho za to, že usmrtili lopracha. Živel vody ho proto alespoň smetl proudem z hory.“

„Až se Trom dozví, že na Forgolla chtěly živly vztáhnout ruku,“ zabědoval Olaw.

„Možná na tom, co ten ubožák povídal, něco je. Strážce habru jsme dlouho nepotkaly, a on měl přitom hlídat svět. Je to sto let, co jsme ho viděly naposled v podobě orla na obloze, ale pak jako by se po něm slehla zem.“

Olaw si rukou zamyšleně přejížděl po vousu a hleděl do tmy.

„On ale nepřestal,“ pokračovala kapka. „Vyšplhal zpět na vrcholek, a když ho chtěl Vorg proudem vody znovu smést dolů, zakořenil nohy i ruce do půdy a neustoupil ani o krok. Živel vody zuřil. Všechny jsme stály v pozoru, v rukou svíraly trojzubce, kdyby vyvedl hloupost. Ale pak se do toho znovu vmísil Dórr. Navrhl, aby s ním poslali po jednom z lidu vody i větru. Ohnivého ať najde v lesích. Pokud opravdu věří, že pradávný neklid Země jsou živly, tak ať s nimi jde zkusit probudit strážce. Loprach jen kýval a tvrdil, že mu pomáhá tajemný pěvec s peřím na těle, který ho poslal požádat obry o pomoc a pak k modřínu opadavému. A povedlo se,“ pohlédla na Olawa. „Spojily jsme síly a probudily vás. Pokud se Tromovi něco přihodilo, jste jediný vzhůru. Jste poslední naděje pro svět.“

Strážci modřínu se ta slova nelíbila. Nechtěl tomu uvěřit. U sousedních strážců snad najde odpovědi.

Poděkoval kapce a rozloučili se.

Zrána doputoval s loprachem skrze horu k vodopádu. Hleděl, jak voda padá do hlubin. Rozhodl, že habr nechá uvnitř a v těle puštíka pak vzlétne na nebe. Sám stihne navštívit sousedy rychleji. Forgolla putování jen unavuje. Za pár dní bude zpět a pak s Forgollem vyrazí k domovu a on mu ukáže ten podivný nový druh, který má prý na svědomí smrt jeho pána.

„Kde jššte?“ probudil se najednou Forgoll a rozhlížel se kolem sebe. Tělo se mu třáslo. „Ččo šše šštalo, kde to jššem?“ Poznal jeskyni. Dovnitř pronikalo světlo skrze vodopád. Venku na výčnělku z kamenu stála postava. Loprach s úlevou vydechl.

„Tady,“ zvolal Olaw a rozhlížel se po krajině, „počkáš tu na mě, poletím k sousedům a pokusím se je probudit.“

„Ale pane,“ postavil se Forgoll, „říkal jššem vám, žže to není možžné, šš těmi šštromy něččo je.“

„S větrem v křídlech mi to nebude trvat dlouho. Pak všichni vyrazíme po stopách tvého pána.“

Olawův zrak najednou upoutal pohyb na zemi. Nemyslel, že někdy spatří něco takového, že ho opustí věčně dobrá nálada, že mu srdce div nepukne žalem.

Procházela se tam štíhlá, průsvitně zelená postava – duše Troma. Její vznešenou tvář zdobily rovné uhlazené vlasy a vousy až k pasu. Nic neříkala, jen zmateně hleděla kolem, jako by něco hledala. Nohou vkročila na hladinu řeky, ta ale zůstala klidná.

Olawovi vyhrkla slza. Věděl, po kom pátrá – prahne z celého srdce po Forgollovi. Beze slova proskočil vodopádem do útrob skály, slzu otřel a s hlavou sklopenou usedl na kámen. Tak přece je Trom mrtvý, pomyslel si.

Loprach pořád cupital sem a tam. „Oni šše neprobudí, muššíme pokraččovat ššami.“ Náhle postřehl Olawův nepřítomný výraz ve tváři. „Je všše pořádku, pane?“

„Jistě,“ pohlédl na něho strážce s křečovitým úsměvem, „jen nepůjdeme hned.“

„Něččo je tam venku?“ zeptal se Forgoll s nedůvěrou.

„Chvíli si odpočinu, pak vyrazíme.“

Forgoll vyrazil ven z jeskyně, ale když procházel kolem strážce, Olaw ho chytil za předloktí. „Zůstaň tu,“ řekl mu.

Loprach se mu vysmekl, proběhl skrze vodopád a ze skály se rozhlížel po krajině. „Pane, tady jššem,“ vyhrkl, když spatřil Tromovu duši. Slzy plné mízy mu zalily oči. „Vášš Forgoll,“ popotahoval a nohy se mu podlomily.

„Neslyší tě,“ povzdychl strážce. Musel zvýšit hlas, aby překřičel hluk vody.

„Nééé,“ vykřikl loprach.

Olaw smutně sklopil hlavu. „Opravdu je mrtvý.“

Forgoll vzlykal a hleděl na odlupující se kůru na svém těle, na vybělené kusy dřeva. Vypadal, jako když sám usychá. „Proto, pane, proto takhle vypadám?“ zakryl si oči dlaněmi. „Já jššem opravdu ššmrtelný, já umírám,“ zalykal se v slzách. „Ale on něččo hledá, pročč jeho dušše nemá klid?“

„Hledá tebe.“

Forgoll sledoval Troma bloudícího bez cíle. Nemohl uvěřit, že je po smrti, a hlavou mu probleskly časy, kdy byli spolu. Za všechno, co uměl, vděčil jemu, on mu dal život, učil ho o světě. Jak teď bez něho tady bude žít? Vzpomínal na doby, kdy stáli na pláži u moře, a na pevninu lezli první tvorové, kteří dokázali dýchat pod vodou i na vzduchu. Loprach nad jedním dřepěl a vzrušeně hleděl na slizké tělo, na velkou hlavu, na končetiny, které stále připomínaly ploutve, jimiž se stvoření odráželo od písku, jak šlo objevovat nový svět. Po pánovi chtěl vědět, co říká, a on mu poradil, ať na něho na chvíli sáhne, pak mu sám bude rozumět.

Ze snění ho vytrhl hlas Olawa. „Nešťastník. Až za roky umře stářím, jejich duše se znovu setkají, projdou stromem odpočinku do jiného světa a opět budou spolu.“ Drmolil pro sebe, jako by odříkával zpaměti úryvek zákonu.

Forgollovi v očích svitla naděje. „Žžašše budeme ššpolu?“

Strážce si uvědomil, že to loprach zaslechl.

Forgoll k němu natočil hlavu. „Žžbohem, pane.“ Ruce založil na hruď a skočil dolů.

Olaw byl v tu ránu na nohou. „Povolávám vítr.“ Z dlaně mu vyšlehl poryv větru, rozevřel vodopád a snažil se Forgolla ve vzduchu chytit.

Loprach však luskl prsty a vyslal vlastní obranou kletbu usni, aby odrazil spáry větru.

Strážce proběhl dírou ve vodopádu a skočil za ním. Ruce se mu změnily v křídla. Silný zobák mířil k zemi. Viděl, jak loprach padá vstříc smrti s uslzenýma zavřenýma očima. Proto Olaw v těle albatrose stáhl letky k tělu, aby volným pádem nabral větší rychlost. Ale Forgolla chytit nestihl. Habr zavadil tělem o kámen, narazil do hladiny a ponořil se do hlubin.

Albatros těsně nad řekou rozevřel křídla, aby zbrzdil náraz. Pod vodou Olaw nabyl vlastní podoby. Očima těkal kolem sebe, vlasy a vousy se mu vznášely a tváře měl nafouklé od zadržování vzduchu. Tehdy spatřil tělo z větví vydáno napospas proudům. Držely ho u dna a točily s ním dokola.

Strážce k němu doplaval, ale nemohl ho chytit. Sám se dostal příliš blízko. Síla vody ho chytila do spárů a lomcovala s ním. Proměnil se ve štiku, aby se díky žábrám mohl nadechnout. Potom na sebe znovu vzal vlastní podobu, zapustil nohy do dna, prsty proměnil v kořeny a krok za krokem se blížil k loprachovi.

Ve vířící vodě nebylo příliš vidět. K tomu všemu mu vznášející se dlouhé vlasy bránily ve výhledu, proto si je přidržel rukou. Pak zahlédl lopracha, jak míří ke dnu. Chňapl po něm a za větev ho odtáhl tam, kde nebyl takový proud. Potom povolil kořeny ze dna, odrazil se a s Forgollem v náručí vyplaval. Na břehu jej položil do písku.

Loprach otevřel oči, z úst vyplivl vodu a nato položil korunu z větví na zem. „Jššem rád, žže tu jššte, pane.“

„Zapusť prsty do země, vyléčíš zranění,“ řekl Olaw a ruce mu tiskl na hruď.

Forgoll však sevřel pěstičky a zakroutil hlavou.

„Poslechni!“ přikázal strážce.

Forgoll se ale jen usmíval a šeptem začal prozpěvovat k nebi.

Modříne opadavý, jediného tebe žžima jehličč žžbaví,

ažž budešš opravdu žžoufalý, přešš nošš tebe trefí.

Muššíšš hledat modřín opadavý, tam ššpí pomočč i on to ví.

Forgoll se podíval na Olawa. „Já ššlyššel ten hlašš, někdo mě žža vámi poššlal,“ řekl mu a pak se opět dal do zpěvu.

Háj prašštarý, jediný on žž nich je šštále uššměvavý,

ty víšš, který šštrážžce tam ššpí. Najdi modřín opadavý.

Šštrom, který je jiný nežž ošštatní jehliččnany, modřín opadavý…

Olaw zavřel oči a pohladil lopracha po tváři. Jakmile je otevřel, spatřil nepřítomný výraz. Už neslyšel Forgollův hlas. Pokusil se mu pomoci modrým světlem, i když věděl, že je to zbytečné.

Z těla Forgolla najednou vyrazila na světlo koruna s větvemi a jeho rozzářený obličej se rozhlížel kolem sebe. Když spatřil na hladině vody chodit duši Troma, vyskočil a zvesela se hnal k pánovi. S radostí si padli v objetí. Pak vyrazili ke stromu odpočinku, k mocnému habru. Rozprávěli spolu s úsměvy na tvářích, a ať už je na Zemi potkala jakákoliv bolest, vypadalo to, že na tom druhém světě na ni zapomněli.

Zato strážce modřínu tam stál s tíhou žalu. Nebylo mu do smíchu natož do zpěvu, protože Zemi zasáhla velké ztráta. Když mu zeleně zářící postavy mizely z dohledu, vzpomněl si Olaw na jeden ze zákonů strážců Země.

V jednotě je síla, nikdy nebudete sami. Pokud ve stráži padne jeden z vás, položí daň nejcennější za obranu světa a rovnováhy. Vězte, že smrt nebude zbytečná. Splnili jste, k čemu jste byli předurčeni. Do všech koutů světa se pak bude drát síla, která zatřese stromy odpočinku. Probudí všechny vaše bratry, aby s pomocí přispěchali.

Kde tedy všichni jsou? Už by tu dávno měli být. Jak může od smrti jednoho z nich uběhnout sto let? přemýšlel Olaw. Na mysl mu padl stín. V hlavě mu létaly myšlenky, ale on se ani nepohnul. Voda s rachotem padala ze skály, až nastala noc.

Kapitola třetí

Vzpomínky

Zvuk vodopádu duněl krajinou, do okolí se vznášely kapičky vody a ty malinké vítr roznášel jako prach. Na břehu v nánosech písku kdosi ležel. Kdo by ho spatřil, získal by dojem, že to jen voda při bouři vyplavila nebohý stromek, který živel vyrval z kořenů, cestou ho dolámal a donesl sem.

Strážce věděl, že jde o tělo Forgolla, který zemřel a odešel do jiného světa za svým pánem. Oba tu měli žít navěky, ale něco se pokazilo.

Olaw proseděl opodál na kamenu celou noc. Upíral zrak na tělo lopracha a ruce měl založené v klíně. Nevnímal rachot pěnící vody, která padala ze skal. Nevšímal si bzukotu čmeláka, který přistál na bílých květech střemchy, ani dvou ledňáčků, kteří měli v nedalekých stojatých vodách loviště.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strážci Země.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.