Spirit Animals:
Súmrak strážcov 7
Krotiteľ búrok

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Christina Diaz Gonzalez

Spirit Animals: Súmrak strážcov 7

Krotiteľ búrok – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Maxovi – ozajstnému milovníkovi zvierat – C.D.G.

1
Bojovníkova cesta

Abeke sa zhlboka nadýchla, chvíľu zadržala dych, potom zvoľna vydýchla. Stála na palube, pomaly svitalo. Vzduch sa zmenil a ona mala pocit, že ho odniekiaľ pozná. Hoci od rodných saván ju delila značná diaľka, vánok so sebou prinášal vôňu a teplo domova. Na obzore sa črtalo Nilo a ona sa už nevedela dočkať, kedy zakotvia pri jeho brehoch.

Piati Zelenopláštnici – Abeke, Conor, Meilin, Rollan a Anka – sa plavili na malej lodi niekoľko dní, ale do cieľa v južnom Nile ešte zostávala dlhá cesta. Abeke si začínala namýšľať, že sa na ňu prenáša Urazina nechuť k vode. Túžila iba po tom, aby mohla vstúpiť na pevnú zem… lenže musela vydržať spolu so svojimi priateľmi. Všetci dúfali, že v knižnici Takodovho bývalého kláštora nájdu odpovede na otázky týkajúce sa symbolov pút. Napokon to bola ich najdôležitejšia úloha.

S touto úlohou sa však spájal ktosi, na koho by najradšej zabudli… ktosi, kým opovrhovali. Ktosi, kto sa nedávno vrátil do kláštora a mohol mať pre nich zopár podstatných informácií.

Kovo.

Abeke prišlo nevoľno už len pri pomyslení na Veľkého ľudoopa. Gorila zosnovala Prvú aj Druhú Požieračovu vojnu. Počas ťažkých bojov vyhasli tisíce životov. Vtedy zomrel aj Meilinin otec. Také kruté spomienky sa nedali len tak vymazať. Napriek tomu, že znovuzrodený Kovo im pomohol poraziť Wyrma.

Vychádzajúce slnko pretínalo oblohu jasnými červenými lúčmi, ktoré pridávali obzoru na kráse. Ale Abeke sa čoskoro stretne s Kovom, a to znamená, že nesmie podliehať svojim pocitom.

Zádumčivo hľadela do tmavomodrej vody.

Podobá sa jej odpor voči Kovovi na hnev, ktorý vzbudzovali Zelenopláštnici u obyvateľov Erdasu?

Nie, toto prirovnanie rýchlo zavrhla. Zelenopláštnici predsa neslúžili Wyrmovi dobrovoľne – boli nakazení jeho parazitmi. A vraždu zhonského cisára na nich narafičili. Lenže Kovo všetky tie strašné veci vykonal z vlastnej vôle. Priviedol svet na pokraj zániku.

Dvakrát.

Keď si Abeke spomenula na jeho zákernosť, prebehol jej mráz po chrbte. V prítomnosti Veľkého ľudoopa sa bude musieť správať ostražito.

„Nemôžeš spať?“ opýtal sa Rollan, keď sa k nej pripojil. „Alebo si len vychutnávaš východ slnka?“

„Ani jedno, ani druhé,“ vzdychla Abeke. „Len premýšľam.“

„Hej, aj mne sa všeličo preháňa hlavou.“ Rollan sa oprel o zábradlie. „Táto rozkolísaná stará loď sa o nás dosiaľ celkom dobre postarala, ale zostáva nám ešte týždeň plavby.“

Abeke sa usmiala. Mali šťastie. Keď sa Dawson dopočul o svojom bratovi, trval na tom, že Zelenopláštnikom pomôže dostať sa z Eury. Vďaka nemu mohli doplniť zásoby, kúpiť zbrane a zaplatiť loď s posádkou, ktorú tvorili dvaja starí rybári Milo a Keane.

„Vlastne som uvažovala o Kovovi,“ priznala Abeke. „Ani trochu ma neteší, že ho znova uvidím.“

„Vieš si predstaviť, ako sa musí cítiť Conor? Keď sa naposledy vybral do Takodovho kláštora, vrátil sa odtiaľ nakazený Wyrmovým parazitom. Musí to byť preňho vskutku ťažké.“

„Máš pravdu. Na to som celkom zabudla…“ Abeke opäť vzdychla. Tak sa tešila na návrat do Nila, že jej nezvýšil čas, aby sa zaoberala Conorom. „Hovoril si s ním? Je v poriadku?“

„Bude v poriadku,“ povedala Meilin, ktorá sa k nim blížila z provy lode. „Veď je hrdina Erdasu, ktorý veľa zažil a prežil.“

„Tak som uvažovala…“ náhle sa vedľa nich vynorila Anka. Jej chameleónske schopnosti privádzali Abeke do rozpakov. Hoci Abeke bola odjakživa hrdá na svoj lovecký talent, pri tejto drobnej Zelenopláštnici sa cítila neisto. „Ak v knižnici nenájdeme žiadne stopy vedúce k symbolom pút, myslíte, že nám Kovo prezradí, čo vie? Áno, pomohol vám zbaviť sa Wyrma, ale urobil to iba preto, že celému Erdasu hrozilo nebezpečenstvo. Ľudí… ani Zelenopláštnikov nemá v láske.“

„Možno ho zmenilo puto s Takodom,“ povedal Rollan. „Možno získal iný pohľad na svet.“ Rollan sa pozrel na oblohu, kde krúžila Essix. „V každom prípade nás naše duchovné zvieratá zmenili. A rád by som veril, že aj my sme zmenili ich.“

Sotva dopovedal, Essix zaškriekala, strmhlav zletela k ľavému boku lode a akoby na protest presvišťala tesne nad Rollanovou hlavou. Sokolica sa síce vyznačovala tvrdohlavosťou, ale pre Rollana mala zvláštnu slabosť. Tvorili nerozlučnú dvojicu. Aj keď milovali nezávislosť, zachovávali si vernosť.

Meilin sa zachichotala. „Naozaj si ju zmenil.“

„Veľmi vtipné, Essix!“ vykríkol Rollan. „Vhodný spôsob, ako ma podporiť.“

Sokolica ešte raz preletela okolo lode a potom sa uvelebila na vrchole sťažňa.

„Essix možno niečo zahliadla.“ Conor sa vynoril z podpalubia s ustarosteným výrazom na tvári. Pristúpil bližšie k zábradliu a zadíval sa na obzor. „Vlastne som vám prišiel povedať, že by sme vôbec nemali ísť do kláštora.“

Meilin mu položila ruku na plece. „Conor, po udalostiach, ktoré si prežil s Wyrmom, je to pre teba možno ťažké…“

„O to nejde,“ prerušil ju Conor. Potom odstúpil od zábradlia a pozrel sa na ostatných kamarátov. „Mal som vidiny. Trvali len krátko a boli menej zreteľné než vtedy s tou mohutnou vlnou, no myslím, že by sme mali plávať niekam inam.“

„Kam?“ opýtala sa Abeke vzrušene. Predstava, že by sa nakoniec nemuseli stretnúť s Kovom, ju nadchla. „Čo si videl?“

„Akúsi obrovskú jamu alebo skôr hlboký kráter, nad ktorým sa klenuli tri skalné mosty… jeden nad druhým.“ Conor na okamih zavrel oči. „Zhora sa valila voda, ktorá tiekla po všetkých troch mostoch a dolu sa vlievala do jazera.“

„A bol tam symbol pút?“ vyzvedala Anka. „Ukrytý za vodopádom podobne ako Pazúr šelmy?“

Conor pokrútil hlavou. „Na to si nespomínam, ale ak chceme nájsť zvyšné dary, naše kroky musia viesť tam. Tým som si celkom istý. A zdalo sa mi, že to miesto leží neďaleko odtiaľto.“

„Opisom to pripomína roklinu Taabara,“ povedala Abeke. „Veľkú priepasť, ktorá sa nachádza v severnej časti Nila.“

„Severné Nilo… to sa mi páči!“ zazubil sa Rollan. „Čím rýchlejšie opustíme túto polorozpadnutú loď, tým skôr sa vyliečim z morskej choroby.“

„Ty si aspoň mohol byť so svojím duchovným zvieraťom,“ schladila ho Meilin. „My ostatní sme ich museli počas celej plavby držať v stave spánku. Už sa teším, až ich konečne privoláme.“

„Možno by sme sa mali rozdeliť,“ navrhol Conor, keď Essix zaškriekala a znova odletela. „Časť skupiny vyrazí k rokline a zvyšok bude pokračovať v ceste do Takodovho kláštora.“ Conor sa zamračil. „Vravím to len pre prípad, keby som si vidinu zle vyložil.“

„Ja neviem,“ povedala Anka. „Podľa mňa by sme urobili lepšie, keby sme zostali spolu.“

„Súhlasím.“ Abeke natiahla ruku a stlačila Conorovi predlaktie. Prekonali spolu toľko prekážok, že nemala dôvod pochybovať o jeho tušeniach. „Verím tvojim vidinám… dosiaľ si sa nikdy nepomýlil.“

„Navyše, keď zostaneme spolu, ľahšie sa vyhneme tomu, čo sa stalo…“ Rollan nedokončil vetu. Takmer porušil nevyslovené pravidlo.

Všetci stíchli. Stále sa nevyrovnali so Ctiradovou stratou. V prvých dňoch po závale v jaskyni nehovorili o ničom inom, ale potom, v jedno ráno, sa prestali o tej strašnej udalosti rozprávať a už nikdy sa k tomu nevrátili. Niežeby zabudli na Ctirada, len sa sústredili na svoju úlohu. Nakoniec od jej splnenia záviselo ich prežitie.

Prestali sa zaberať tým, či urobili správne, keď odišli zo Zakliateho lesa. Prestali sa trápiť otázkou, či sa Ctiradovi predsa nepodarilo prežiť. Prestali sa mučiť predstavou, že Pazúr šelmy našli Prísažníci. Sústredili sa len na svoje poslanie. Museli nájsť dva zvyšné symboly pút – Krotiteľa búrok a Dračie oko.

Anka prerušila ticho. „Abeke, vieš, ako dlho potrvá, kým sa dostaneme k rokline Taabara?“

Abeke pokrčila plecami. „Myslím, že dlho nie, ale hneď sa pozriem to mapy.“

Potom sa rozbehla do podpalubia, schmatla mapu Nila a ponáhľala sa späť k priateľom.

„Pozrite sa,“ otvorila mapu a ukázala na bod v oceáne neďaleko severného pobrežia kontinentu. „Nachádzame sa približne tu. Môžeme Milovi a Keanovi povedať, aby zmenili kurz a zamierili k tejto rieke.“ Abeke prstami prešla po pobreží k ústiu rieky, pokračovala proti prúdu do vnútrozemia a zastavila sa na mieste, ktoré ležalo blízko nejakého pohoria. „Keď zakotvíme, musíme sa vydať savanou cez toto kopcovité územie. Tam by sa mala nachádzať roklina Taabara. Môžeme tam doraziť už dnes večer alebo zajtra ráno.“ Na chvíľu sa odmlčala. „Aspoň myslím.“

„Dohodnuté!“ Rollan ukázal prstom na more a vykríkol: „Vpred! K rokline Taabara!“

„Hm, samozrejme…“ Meilin zagúľala očami, keď počula Rollanovo nadšené výskanie, ale v skutočnosti jeho odvahu obdivovala. „Radšej pôjdem oznámiť Milovi a Keanovi, že sme zmenili plány.“

„Len nezabudnite…“ Conor zaváhal a prstom prešiel po vyblednutom znamení, ktoré mu na čele zanechal Wyrm, „… že Taabara môže byť len úplný začiatok. Mám dojem, že nájsť symboly pút nebude až taká ľahká úloha.“

„Kedy sme my čelili ľahkých úlohám?“ Abeke žmurkla na Conora. „Predsa zbožňujeme výzvy!“

„Hej, zrejme máš pravdu.“ Conor sa obrátil k pobrežiu, ponorený do vlastných myšlienok.

Keď presadli do malého člna, slnko svietilo rovno nad ich hlavami. V blízkosti nevideli žiadne prístavy. Milo preto zakotvil loď uprostred rieky a Keane s nimi teraz vesloval na súš.

„Takže… ako dlho máme čakať, kým sa vrátite?“ opýtal sa starý rybár, keď sa blížili k brehu obrastenému tŕstím papyrusu.

Abeke si zahryzla do pery. Na jednej strane sa chcela čo najskôr dostať na loď, na druhej strane sa jej nezdalo správne zanechať dvoch starcov uprostred prázdnej ničoty. „Ide o to, že… nevieme, ako dlho potrvá, kým sa vrátime.“

„Dawson nám zaplatil za dva týždne plavby,“ odvetil Keane. „A jedla máme zhruba na týždeň, takže rozhodnutie zostáva na vás.“

„Môžete tu pár dní počkať a potom zamieriť pozdĺž pobrežia späť?“ opýtal sa Rollan, keď čln dorazil k brehu rieky.

„Určite,“ prikývol Keane. „Moja sestra býva v Badireme, to je malé prístavné mesto kúsok odtiaľto. Tam by sme sa mohli o dva týždne stretnúť… Viac od sestry aj tak nemôžem žiadať.“

„To je dobrý nápad,“ súhlasila Meilin. Keď čln doplával k papyrusovému tŕstiu, hodila si na plece batoh so zásobami. „Ak sa sem do niekoľkých dní nevrátime, uvidíme sa v Badireme.“

„Veľa šťastia!“ zavolal Keane. Piati Zelenopláštnici skočili z člna do vody hlbokej približne pol metra.

Abeke sa brodila riekou. Ako sa predierala tŕstím, chodidlami sa zabárala do naplaveného piesku. Konečne zem spevnela. Opatrne stúpila na trávnatú savanu a zhlboka sa nadýchla. Na oblohe pražilo slnko, ktoré ju pálilo na tvári.

Bola doma.

K dokonalému šťastiu jej chýbala jediná vec.

Vyhrnula si rukáv a natiahla ruku. „Poď von, Uraza. Už ti nič nehrozí.“

Leopardica sa objavila v záblesku svetla a zdvihla hlavu k slnku. Keď nasala niloský vzduch, veľké nozdry sa jej rozšírili. Ticho, spokojne zavrčala.

„Ja viem,“ Abeke pohladila Urazu po klenutom chrbte. „Je skvelé byť doma.“ Vysoká zlatistá tráva savany sa vlnila vo vánku. Neďaleko sa črtali kamenisté vrchy, ku ktorým mierili.

Uraza si natiahla nohy. Abeke vedela, po čom leopardica túži. „Utekaj,“ zašepkala.

Uraza bleskovo preskočila vysokú trávu a uháňala savanou k pohoriu. Abeke dôverne poznala ten úžasný pocit náhlej slobody. Čo by dala za to, keby mohla bežať vedľa svojho duchovného zvieraťa, vydať sa na lov a vychutnávať si obedňajšie slnko, ktoré sa im opieralo do chrbta. Lenže na to teraz nemali čas. Čakala ich náročná úloha.

„Aj Uraza je šťastná, že sa už neplavíme na lodi,“ všimol si Rollan. Vysoká tráva šušťala, ako v nej behala sem a tam. „Conor, ty nevypustíš Briggana?“

Conor sa poškriabal na šiji a zadíval sa na bezoblačnú modrú oblohu. „Počkám, kým sa trochu ochladí.“

„Toto je Nilo,“ upozornila ho Abeke. „Cez deň je tu stále teplo.“

Essix zakrúžila nad skupinou a zaškriekala, aby na seba upozornila. Potom znova odletela preč.

„Hej, hej, už ideme,“ odpovedal Rollan na sokolí škrekot. Po chvíli vzal svoj zelený plášť, batoh a poľnú fľašu. „Každý si zbalil svoje veci?“ opýtal sa.

„Odkedy práve ty máš zmysel pre zodpovednosť?“ doberala si ho Meilin.

Rollan sa usmial. „Odvtedy, ako som si uvedomil, že sa budem musieť podeliť o vodu, ak si niekto zabudne svoju čutoru.“

„Naozaj?“ Conor sotva dokázal skryť úsmev. „Chceš povedať, že by si sa o ňu nepodelil ani s Meilin?“

Abeke počula, ako sa Anka zachichotala. Zelenopláštnica sa stále skrývala pred ich zrakmi.

Všetci tušili, že Rollan a Meilin k sebe niečo cítia, ale zvyčajne o tom nehovorili. Ich vzájomnú náklonnosť prezrádzala len občasná červeň na Meilininej tvári a Rollanova rýchla snaha zmeniť tému rozhovoru.

„Plytváme časom… poďme.“ Meilin vyštartovala, skôr ako si Abeke stihla všimnúť, či jej zružoveli líca.

Ako sa trmácali k rokline Taabara, na nebi sa objavilo pár veľkých bielych mrakov, ktoré ich trochu chránili pred horúčavou. Zmenil sa aj terén. Trávnatá savana prešla do nízkych pahorkov posiatych stromami. To, čo z diaľky vyzeralo ako kamenisté vrchy, sa nenápadne premenilo na jantárovožlté pohorie s rozptýlenými zelenými škvrnami.

Keď sa zastavili pod rozložitými vetvami cyprusu, aby si na chvíľu odpočinuli, Conor vypustil Briggana. Vlk zavrtel chvostom, skočil na Conora a zrazil ho na zem.

„Ahoj, kamarát!“ smial sa Conor. Briggan sa prednými tlapami postavil na jeho hrudník a zdvihol ňufák, aby zavetril vo vzduchu. Conor hladkal Veľkého vlka po sivobielej srsti a ticho sledoval, ako jeho zvierací spoločník skúma kobaltovo modrými očami okolie. „Cítiš niečo?“

Briggan sa pozrel na Conora a rýchlo mu oblízal čelo. Potom zoskočil z jeho pŕs a vydal sa na podrobnejší prieskum.

„Zdá sa, že vzduch je čistý,“ povedala Anka. Postava Zelenopláštnice splývala s kmeňom stromu, o ktorý sa opierala.

Abeke otvorila mapu, aby zistila, kde sa približne nachádzajú. Vyzeralo to tak, že roklina Taabara bola neďaleko.

„Ideme správnym smerom?“ opýtala sa Meilin.

„Myslím, že áno,“ odpovedala Abeke, ktorá si zacláňala oči pred žiariacim slnkom. Pohľadom skúmala krajinu a hľadala potok, ktorý zrejme napájal vodopád stekajúci do rokliny.

V diaľke zavyl Briggan.

Rollan natiahol ruku a pomohol Conorovi vstať. „Zdá sa, že tvoj kamarát našiel niečo zaujímavé.“

Conor sa uškrnul. „Daj mu päť minút, a on hneď na niečo narazí.“

Všetci sa rýchlo vydali smerom, odkiaľ sa ozvalo Brigganovo nástojčivé zavýjanie. Rollan potriasol svojou prázdnou čutorou. „Len dúfam, že našiel čerstvú vodu, pretože sa mi takmer minula.“

Abeke pokrútila hlavou. „A kto tu hovoril o tom, že máme mať dosť zásob, aby sme sa neskôr nemuseli deliť? Aha, bol si to ty.“

„Hej…“ pokrčil plecami Rollan s nezbedným úsmevom na tvári. „Moje svaly potrebujú špeciálny prídel tekutín.“

Všetci sa na jeho poznámke hlasno zasmiali.

„Zasa až také vtipné to nebolo,“ zamrmlal Rollan.

Skupina čoskoro došla k potoku, kde polihoval Briggan s Urazou.

„Pozrite na tých dvoch,“ ukázala Meilin. „Sú ako…“

„Psst.“ Abeke si priložila ruku k uchu. „Počúvajte.“

Okrem zurčania potoka sa ozýval aj iný zvuk – hlasnejší. Znelo to, ako keď z výšky padá voda a naráža do skaly.

„Určite je tu vodopád,“ povedala Abeke, keď Rollan naplnil čutoru vodou. „Musí byť kúsok odtiaľto po prúde.“

Abeke a jej druhovia kráčali pozdĺž potoka, až došli na miesto, kde sa zem prudko zvažovala do obrovskej priepasti. Stáli na okraji hlbokého krátera a dívali sa na potok, ktorý kaskádovito tiekol dolu po troch skalných oblúkoch pripomínajúcich mosty. Vyzeralo to, akoby každý pretínal roklinu v inej výške.

„Čo teraz?“ opýtal sa Rollan. „Zlezieme do tej zajačej nory, prejdeme po jednom z mostov alebo zostaneme tu hore?“

„V tej vidine som hľadel cez hrdlo rokliny kamsi do výšky. Pritom som zazrel vodu. Nejasne si spomínam, že padala dolu.“ Conor potľapkal Briggana, ktorý sa k nim znova pripojil. Vlk sa otrel o jeho ruku. „Preto sa obávam, že budeme musieť zliezť na dno priepasti.“

„Hej,“ vzdychol Rollan. „Bál som sa, že to povieš.“

Abeke uprela zrak na západ, kde sa nad obzorom skláňalo slnko. Cestu sem zvládli rýchlo, ale v rokline bolo prítmie. Blížila sa noc a v diaľke počula štebotať slávika. Ak sa chcú dostať dolu, budú sa musieť poponáhľať.

„Čo myslíš, Uraza?“ opýtala sa Abeke leopardice, ktorá nakúkala cez okraj krátera. „Mali by sme zliezť dolu a zistiť, či tam niečo je? Alebo bude lepšie počkať do rána?“

Uraza skočila zo skalného výčnelka na chodník zvažujúci sa ku dnu priepasti.

„Predpokladám, že to bola odpoveď,“ podotkla Meilin a skočila za leopardicou. Pozrela sa hore na zvyšok skupiny. „Poďte!“

Meilin na dne rokliny vypustila Dží. Veľká panda sa k nej dovliekla a obe sa k sebe pritisli čelami. Abeke obdivne sledovala ich rýdzu náklonnosť. Potom sa Dží odtackala k jazeru, kde Briggan s Urazou chlípali vodu. Skupina sa rozdelila, aby sa pokúsili vypátrať, prečo ich Conorova vidina priviedla práve sem.

Abeke najprv preskúmala okolie vodopádu. Dúfala, že za ním bude jaskyňa ako v Eure, no nič tam nenašla.

Rollan sa dotkol jantárového prívesku, ktorý mal zavesený na krku. „Kľúčom k záhade je možno podobný kameň ako Srdce zeme,“ uvažoval.

„Ibaže tu leží aspoň milión kameňov,“ odporovala Anka.

„Čo ak sa dar skrýva pozdĺž tejto cesty?“ Conor ukázal na trhlinu medzi skalnými stenami.

Abeke k nemu pristúpila. „Navrhuješ, aby sme šli tadiaľto?“ Zlom bol taký úzky, že by museli kráčať v rade za sebou. A keby sa smerom do stredu ďalej zužoval, zvieratá by tadiaľ neprešli. Dží sa doň nevopchala už teraz.

„Vidíš tú zošliapanú zem?“ Conor ukázal na kamenisté dno. „Podľa mňa je to cesta, ktorú už predtým použili. A nie raz.“

Meilin a Rollan, ktorí sa k nim znova pripojili, nazreli do dlhej pukliny.

„Mali by sme to preskúmať, skôr ako bude úplná tma,“ navrhla Meilin. „Čo povieš, Rollan?“

Rollan neodpovedal, len uprene hľadel dovnútra.

„Rollan?“ zopakoval Conor.

Meilin položila ruku na Rollanovo plece. „Myslíš na Tarika, však?“ opýtala sa. „Na vašu poslednú spoločnú výpravu.“

„Vyzeralo to tam podobne ako tu,“ zamrmlal Rollan. „Rovnaká tiesňava. Bojovníkova posledná cesta.“

„Ale toto nie je to miesto a my nebojujeme s Požieračom ani s Dobyvateľmi,“ odvetila Meilin nežne.

Na Abeke náhle doľahla tieseň. Toto miesto v sebe skrývalo priveľa nástrah. Rozhliadla sa naokolo a znova sa v nej prebudili lovecké inštinkty.

Všade panovalo nezvyčajné ticho.

Dokonca aj slávik prestal spievať. Niečo nebolo v poriadku.

„Navrhujem, aby sme odtiaľto čo najskôr zmizli,“ povedala tlmeným hlasom. „Essix by sa mohla pozrieť, či…“

Skôr než stihla dokončiť vetu, skočila na ňu postava v kapucni, ktorá divoko mávala kyjakom.

„Teraz!“ ozval sa výkrik a zhora sa na nich zniesli bojovníci v sivých plášťoch.

Jeden dopadol za Abeke, druhý skočil pred ňu. Ďalší dvaja zatarasili chodník vedúci do rokliny.

Abeke vytiahla šíp z puzdra a napla tetivu. Meilin tasila meč.

Z útesov sa v zlomku sekundy spustila nadol najmenej dvadsiatka postáv v sivých plášťoch… všetci mierili zbraňami na Zelenopláštnikov a ich duchovné zvieratá. Vysoko nad nimi sa na skalnom moste vyrojilo aspoň desať ďalších útočníkov s lukmi otočenými priamo na Abeke a jej druhov.

Nemali kam utiecť… Ocitli sa v pasci!

2
Obrie klbko chlpov

Rollan sa vždy vyhýbal vopred prehratým bitkám. Na uliciach Concorby sa naučil, že diplomacia dokáže divy. Slová často priniesli lepšie výsledky než akýkoľvek meč.

Rollan bleskovo posúdil situáciu. Dží, Briggana a Urazu obklopili nepriatelia, ale Veľkí strážcovia sa o seba dokážu postarať. O tom nepochyboval.

Štvorica kamarátov zaujala voči bojovníkom v kapucniach obrannú pozíciu. Ale kam sa podela Anka? Maskovala sa tak dokonale, že Rollan ju vôbec nevidel. Zato veľmi dobre videl, že bojovníci v kapucniach nenosili čierne uniformy ako Prísažníci.

Azda by ich mohol presvedčiť, že sem neprišli so zlými úmyslami.

„Priatelia, priatelia!“ sklonil dýku a urobil krok k jednej z postáv. „Nechceme vám ublížiť.“ Správal sa pokojne, akoby mal nad súpermi prevahu.

„Rollan…“ povedala Meilin zvýšeným hlasom, aby ho upozornila, že tento prístup sa im nemusí vyplatiť.

Rollan si ju vôbec nevšímal. Meilin bola bojovníčka telom i dušou. Srdce jej velilo tasiť zbraň za každých okolností. Ale on sa riadil svojím podvedomím. Urobil ďalší krok. „Neprišli sme bojovať. Len niečo hľadáme. Možno by ste nám mohli pomôcť.“

Odpoveď prišla okamžite. Postava v kapucni zatočila kyjakom vo vzduchu a Rollana tak prudko udrela do kolien, že mu takmer podrazila nohy.

Rollan preskočil koniec tyče a rýchlo ju chytil. Potom vytrhol zahalenému útočníkovi kyjak z ruky a obrátil ho proti nemu.

Diplomacia vždy nepadne na úrodnú pôdu.

„POČKAJTE!“ zvolal hlas zhora. Z otvoru blízko skalného mosta sa vynoril ďalší bojovník v kapucni. Zbehol dolu po chodníku, posledné dva metre preskočil a šmykom zastal rovno pred Rollanom. „Neubližujte týmto ľuďom. Sú to naši priatelia.“

Rollan nemohol uveriť… jeho plán fungoval.

Postava v plášti si stiahla sivú kapucňu.

„TAKODA!“ vykríkla Meilin.

Takoda sa usmial a rýchlo sa ponáhľal objať kamarátku. Potom sa zvítal s Abeke, Conorom a Rollanom. „Nesmierne ma teší, že ste všetci nažive!“ zvolal, no potom stíšil hlas. „Počul som, čo sa stalo zhonskému cisárovi. Ako mohli Zelenopláštnici spáchať taký hrozný zločin? Čo sa stalo?“

„Cisára zabili ľudia, ktorí sa za nás len vydávali,“ odvetila Meilin. „Snažíme sa napraviť, čo spôsobili.“

Takoda neváhal ani sekundu. „Ako vám môžem pomôcť?“ opýtal sa. „Chcete, aby som sa s k vám pripojil? Alebo potrebujete úkryt v kláštore?“

Rollan si Takodu prekvapene prezeral. Odkedy sa nevideli, mladý mních zosilnel a vyrástol aspoň o desať centimetrov.

Lenže Takodovým duchovným zvieraťom bol Kovo. Rollanovi sa nepáčila predstava, že by sa k nim mal pridať opičiak, ktorý si podmanil celý Erdas. „Počul si niekedy o Krotiteľovi búrok… alebo Dračom oku?“

Takoda pokrútil hlavou. „Čo je to?“

„Sú to dôležité predmety, ktoré potrebujeme, aby sme očistili meno Zelenopláštnikov a zjednotili Erdas,“ vysvetlil mu Conor. „Veríme, že aspoň jeden z nich sa nachádza v Nile.“

Postavy v kapucniach si začali čosi vzrušene šepkať. Mnísi na štvoricu stále mierili zbraňami.

„Takoda, čo sa deje?“ zvolal niekto.

Takoda sa obrátil. „Skloňte, prosím, zbrane… všetci.“ Potom vzal kopiju mníchovi, čo stál obďaleč, a obrátil ju hrotom na zem. „Sú to moji priatelia. Tí, o ktorých som vám rozprával. Tí, čo pomohli poraziť Wyrma. Hrdinovia Erdasu. Zaslúžia si, aby sme ich privítali, a nie im hrozili zbraňami.“

Briggan zavrčal na mnícha v kapucni. Uraza napla svaly. Dokonca aj Dží sa výhražne dívala na postavu pred sebou.

„Uveďte svoje duchovné zvieratá do stavu spánku,“ šepol Takoda. „Mnísi sa neupokoja, kým ich budú vidieť po vašom boku.“

Meilin, Abeke a Conor sa na seba mlčky pozreli. Potom všetci prikývli a privolali Veľkých strážcov späť.

Mnísi najprv váhali, ale napokon sklonili zbrane a stiahli si kapucne, aby dali najavo, že im Zelenopláštnici neprekážajú.

Z Takodu sa stal vodca komunity. Rozhodne nepripomínal toho skľúčeného chlapca, ktorého Rollan stretol na Zelenom hrade. Boje v podzemnej ríši Sadre proti Wyrmovi ho zmenili… alebo ho ovplyvnil Kovo? Žeby v ňom puto s Veľkým ľudoopom prebudilo schopnosť veliť ostatným? Alebo len jednoducho dospel? Rollan to s istotou nevedel. Možno sa zmenil aj Kovo. Hoci Rollan o tom pochyboval, vylúčiť sa to nedalo.

„Nevieš o niekom, kto by nám pomohol?“ opýtala sa Meilin.

Rollan sa bál, že Takoda ich zavedie ku Kovovi, ale mladý mních ich prekvapil. „Neviem o nikom, kto by poznal odpovede, ktoré hľadáte, zato viem o mieste, kde by sa mohli nachádzať. Poďte za mnou.“ Takoda pokynul skupine, aby ho nasledovala do rokliny.

„Nie!“ Mních, ktorý predtým zaútočil na Rollana, sa vrhol dopredu a zatarasil im cestu. „Nemôžeš ich zaviesť do Maktaby. Všetko a všetkých by si tým ohrozil.“

„Ustúp, Sodu,“ prikázal mu Takoda. „Mám právo priviesť do našej komunity štyroch hostí – štyroch priateľov.“

Sodu však neustúpil. „Hľadajú ich Prísažníci! Počul som zvesti, čo sa stane tým, ktorí pomáhajú Zelenopláštnikom. Nesmieme ich vpustiť dovnútra. Knižnice sa doteraz nikto nezmocnil iba preto, že cudzinci do nej majú vstup zakázaný.“

„Títo štyria nie sú cudzinci,“ protirečil mu Takoda. „Poznajú ich všetci.“

„Hm,“ odkašlala si Anka. Spravila dva kroky dopredu, vzdialila sa od skalnej steny, kde sa maskovala, a dovolila ostatným, aby si ju prezreli. „V skutočnosti je nás päť.“

Takoda sa obrátil. Nevšimol si neznámu mladú ženu, hoci stála blízko pri ňom.

„Anka patrí k nám,“ vysvetlila rýchlo Meilin. „Jej duchovným zvieraťom je chameleón. Môžeme sa za ňu zaručiť.“

„Vidíš!“ vysmieval sa Sodu Takodovi. „Nedokážeš rozpoznať nebezpečenstvo, ani keď číha priamo vedľa teba.“ Obrátil sa k ostatným mníchom. Anka zatiaľ nepozorovane splynula s farbou skalnej steny. „Bratia, nemôžeme im dovoliť, aby vstúpili do kláštora. Netušíme, aké by to mohlo mať následky. Všetko by sme ohrozili.“

„Vidím niekoho,“ precedil Takoda so zaťatými zubami, „kto predstiera, že je silný, a pritom sa bojí vlastného tieňa.“

„Pozrimeže, kto to hovorí!“ zvolal Sodu. „Chlapec, ktorý sa bál sám vydať na cestu do Maktaby, a preto musel požiadať o sprievod staršieho študenta.“

Takoda prižmúril oči. „A keď sa žiadny starší študent nenašiel, povedali mi, aby som so sebou vzal teba.“

„Ha! Pekný pokus, ale všetci poznáme pravdu,“ posmieval sa Sodu. „Zatiaľ si stále len chlapec.“

„O tom sa hneď presvedčíme,“ uškrnul sa Takoda a podišiel pár krokov dopredu. Zdvihol ruky a oslovil ostatných mníchov zvučným hlasom. „Bratia a sestry, vy všetci ma poznáte a veríte môjmu úsudku. Toto sú moji priatelia – tí, čo porazili Požierača a pomohli zničiť Wyrma. Sú to hrdinovia Erdasu, ktorí neváhali obetovať všetko pre záchranu Nila… celého sveta. Prišli hľadať odpovede a pokoj… niečo, čo im môžeme ponúknuť len my. Vari nie je našou povinnosťou podeliť sa o naše znalosti s týmito čestnými ľuďmi a brániť sa proti útokom Prísažníkov? Nepovstanete, nenazbierate odvahu a neposkytnete im podporu?“

Mnísi si začali čosi vzrušene šepkať. Jaskyňou sa šírilo odhodlanie.

„Dejiny nás vyzvali, aby sme sa stali ich súčasťou,“ pokračoval Takoda, „a nielen uchovávali historické poznatky. Nemôžeme sa otočiť chrbtom k tým, ktorí nás bránili. Je našou povinnosťou podať im pomocnú ruku. Preto sa vás pýtam…“ na okamih sa odmlčal, aby vzbudil čo najviac pozornosti, „kto sa ku mne pripojí a odprevadí týchto hrdinov do kláštora, aby tam mohli hľadať odpovede na svoje otázky? Kto stojí pri mne a pri hrdinoch Erdasu?“

„Ja!“ vykríkol jeden mních.

„Aj ja!“ zakričal ďalší.

„JA!“ jednohlasne volali ostatní. Všetci okrem Soda, ktorý mlčky stál s rukami prekríženými na prsiach.

„Hrdinovia Erdasu!“ zakričal Takoda a zdvihol päsť do vzduchu.

„HRDINOVIA ERDASU!“ odpovedali mnísi zborovo.

„Som rád, že je na našej strane,“ pošepkal Rollan Conorovi a vyrazil za Takodom do rokliny.

Ako vchádzali hlbšie do tiesňavy, bočné steny sa k sebe čoraz väčšmi skláňali. Úzky priechod tak čoskoro vyzeral ako puklina v hore. Keď sa zotmelo, Takoda zapálil malý lampáš. Rollan zdvihol hlavu a medzi strmými skalnými stenami zazrel prúžok tmavej oblohy. Vedel, že kdesi tam lieta Essix a stráži ich zo vzduchu.

„Takže čo sa stalo medzi tebou a tvojím kamarátom Sodom?“ opýtal sa Rollan Takodu. „Nepatrí medzi najpriateľskejších mníchov, akých som stretol… hoci dosiaľ som žiadneho nestretol. Okrem teba, samozrejme.“

„Spája nás spoločná minulosť,“ vysvetľoval Takoda. „Skôr než som nadviazal puto s Kovom, každý z nás žil v inom kláštore. Po udalostiach súvisiacich s Wyrmom nás poslali sem. Myslím, že ma naozaj nemá v láske.“

Rollana Takodove slová rozveselili „Naozaj si to myslíš?“

„Už tam čoskoro budeme!“ oznámil Takoda ostatným, keď chodník vyústil na horský útes.

„Konečne. Uvažujem, kedy sa dostaneme… ááá!“ Rollan zamával rukami v snahe udržať rovnováhu a Takoda ho v poslednej chvíli strhol k sebe. Rollan v tme zle odhadol, kde sa končí útes, a takmer stúpil do prázdna.

„Dávaj pozor! Nachádzame sa vo výške asi sto metrov a ten zráz sa zvažuje kolmo nadol,“ varoval ho Takoda.

„Nabudúce ma upozorni trochu skôr,“ zahundral Rollan s prudko búšiacim srdcom.

„Fíha,“ zhíkol Conor, keď vkročil na výčnelok. „Vôbec som si neuvedomil, že stúpame do takej výšky.“

„Kláštor sa nachádza tam hore,“ ukázal Takoda na mihotavé svetlá v diaľke. Rollan vďaka mesačnému svitu videl, že kláštor vysekali do horského úbočia, približne vo vzdialenosti dvoch tretín od vrcholu.

„Predpokladám, že zvyšok cesty sa budeme musieť šplhať po tomto povrazovom rebríku.“ Rollan trhol starými povrazmi spojenými drevenými priečkami. Rebrík nevyzeral veľmi pevne. „Koľko to je? Ďalších sto metrov?“

„Stodvadsať,“ opravil ho Takoda.

„Možno to je dôvod, prečo nemáte veľa návštevníkov,“ podotkla Meilin. „Pripomína mi to niektoré časti Zhongu.“ Chytila prvú drevenú latku rebríka a vytiahla sa nahor.

„Skôr než tam vylezieme, chcel by som vás, hm…“ Takoda odrazu pôsobil neisto.

„Von s tým,“ pobádala ho Meilin.

„Nuž, totiž, chcel som vás požiadať, aby ste neprivolali Urazu, Briggana a Dží, až tam budeme. Maktaba je, nuž, špeciálne miesto, ako ste si nepochybne všimli. Niežeby som vašich zvieracích spoločníkov nemal rád, len neviem, akú by to vyvolalo odozvu.“

„U koho?“ opýtala sa Abeke. „U mníchov? Alebo u Kova?“

Takoda vzdychol. „U oboch.“

Všetci vedeli, že ich duchovné zvieratá sa neznášali. Kovo zabil štyroch Veľkých strážcov počas Prvej Požieračovej vojny. Počas druhej potom Uraza, Briggan a Dží na oplátku zabili jeho. Nakoniec síce spolupracovali, aby porazili spoločného nepriateľa, ale nikto netušil, čo by sa stalo, keby sa museli opäť stretnúť. Rollanovi sa aj tak nepáčilo, že sa musí prispôsobiť Kovovi.

„Kovo to jednoducho bude musieť zvládnuť,“ povedala Abeke nemilosrdne. „Aj my sa musíme vyrovnať s jeho prítomnosťou.“

„Sme tu hostia,“ namietol Conor, „nerobme zbytočne problémy.“

„Kovo je teraz iný,“ povedal Takoda, keď začali liezť po rebríku. „Veď uvidíte.“

Rollan chcel poznamenať niečo duchaplné, ale keď sa pozrel do stometrovej priepasti, zakrútila sa mu hlava. Podpichovačné reči budú musieť počkať, pretože všetku svoju pozornosť potreboval na to, aby nespadol. Ako pokračovali v ceste po príkrom svahu, nad štítmi susedného pohoria stúpal mesiac a vrhal mdlé svetlo na okolie. Ale Rollan si všímal iba drevenú latku pred sebou. Ostatní na tom boli zrejme rovnako, pretože nikto nič nehovoril. Rollan počul iba občasné výdychy a stony, keď niekto zastal, aby si krátko odpočinul.

Keď sa konečne ocitli pred kláštorom, Rollan sa otočil, aby sa rozhliadol naokolo. Vnímal, ako sa ho zmocňuje pokoj. Nádhera tisícich hviezd sa prelínala so žiarou mesiaca, ktorý ticho plával na oblohe. Vietor ševelil okolo olejových lampášov osvetľujúcich vchod do Maktaby. Na tomto odľahlom mieste sa po mnohých týždňoch cítil v bezpečí.

„Úchvatné, však?“ usmial sa Takoda a nechával sa unášať krásnym výhľadom, akoby tu bol prvýkrát. „Len dávajte pozor na tŕnisté kry rastúce obďaleč brány.“ Počkal na ostatných Zelenopláštnikov a potom im pokynul rukou, aby ho nasledovali. „Poďte, myslím, že vás niekto bude chcieť vidieť.“

„O tom pochybujem,“ zamrmlala Abeke, keď míňala Rollana.

Rollan súhlasne prikývol. Kovo sa zasa až tak veľmi nemohol zmeniť.

Na širokých chodbách minuli skupinu mníchov, ktorí na nich mlčky hľadeli… Zdalo sa, že kláštorom sa rozšírila správa o ich príchode.

„Toto je Veľká sieň,“ povedal Takoda a vstúpil do priestrannej miestnosti. Klenutý strop pretínali drevené krovy, z ktorých viseli olejové lampy. Na druhom konci sály v obrovskom kozube horel oheň a na pravej strane sedeli pri jednom z dlhých jedálenských stolov mnísi. Práve večerali. „Usudzujem, že by ste si chceli odpočinúť a niečo zjesť, kým…“

„MEILIN! CONOR!“ vykríkol niekto hore a zbehol dolu tmavým schodiskom. „ROLLAN! ABEKE!“

Takoda sa usmial. „Vravel som, že vás niekto bude chcieť vidieť.“

Do svetla vbehla dievčina s bielymi vlasmi a takmer priesvitnou pokožkou.

Bola to Xanthe, sadreanská bojovníčka, ktorú Meilin a Conor spoznali, keď zápasili v podzemí s Wyrmom. „Nemôžem uveriť, že ste všetci prišli!“ Dievčina pribehla k Zelenopláštnikom a objala Meilin. „S Takodom sme počuli, čo postretlo vášho nadzemného staršinu – hm, cisára. Ako sa to mohlo…“

„My na tom nenesieme vinu,“ vysvetlila Meilin. „Podviedli nás.“

Xanthe chrbtom ruky buchla Takodu do hrude. „Čo som ti hovorila? Vedela som, že to nemohli byť ozajstní Zelenopláštnici.“

„Odkedy patríš k mníchom, Xanthe?“ doberal si ju Conor. „Alebo si tu z iného dôvodu?“

Takoda pri Conorovej narážke očervenel, ale Xanthe len zagúľala očami. „Som tu, aby som pomohla zaznamenať dejiny môjho ľudu a uchovať príbehy Sadreanov pre budúce generácie.“

„Ako to teraz vyzerá v ríši Sadre?“ opýtala sa Meilin.

„Pomaly sa zotavuje. Phos Astos už nikdy nebude také veľkolepé ako predtým, no znova ožíva…“

„Podobný osud postihol aj ďalšie miesta, ktoré sme videli,“ podotkla Anka.

Xanthe zrakom blúdila po miestnosti. „Kto to povedal?“

„Ach,“ Meilin sa otočila. „To je Anka. Zabudla som vás zoznámiť. Anka, Anka, kde si?“

„Priamo tu,“ Anka odstúpila od purpurovej záclony v tmavom rohu a jej pokožka a šaty získali svoju prirodzenú farbu. „So mnou si nerob starosti. Nikto si ich nerobí. Rada ťa spoznávam, Xanthe.“

„Ach, aj ja ťa rada spoznávam,“ odvetila Xanthe, keď sa Anka vrátila do tieňa, kde opäť splynula s okolím.

Až vtedy si ju všimli. V najtmavšom kúte siene sedela mohutná postava, ktorá uprene hľadela von z okna. Hoci k nim bola otočená chrbtom, okamžite vedeli, kto to je.

Kovo.

„Zrejme mu nestojíme ani za krátky pohľad,“ uvažovala Abeke nahlas.

„Tým to nie je,“ vysvetlil Takoda. „Odkedy sme zastavili Wyrma, Kovo sa takmer úplne odmlčal. Hovorí so mnou len zriedka a odmieta vstúpiť do stavu spánku.“

Rollan sa k Veľkému ľudoopovi opatrne priblížil. „Stalo sa niečo? Zobral mu niekto banán?“

Takoda pokrútil hlavou. „Je to súčasť jeho ozdravnej púte. V kláštore našiel pokoj, ktorý mu umožní vyrovnať sa s dávnymi prehreškami. Chce, nie, potrebuje čas pre seba.“

„Pch!“ Meilin jeho slovám neverila.

„Takže nám neposkytne informácie o Krotiteľovi búrok a Dračom oku?“ opýtal sa Conor.

„Obávam sa, že nie,“ odvetil Takoda. „Nevšíma si nikoho.“ Takoda nazrel do jednej z chodieb, kde mnísi niesli podnosy s jedlom. „Zoženiem vám niečo na večeru. Posaďte sa a chvíľu si odpočiňte.“

Xanthe ich odprevadila k stolu. „Tie veci, o ktorých ste sa zmienili… čo sú zač?“

„Dôležité dary, ktoré musíme nájsť a odovzdať Zelenopláštnikom,“ odvetila Abeke záhadne.

„Škoda, že vám Kovo nemôže pomôcť,“ povedala Xanthe.

„To sa ukáže,“ Rollan vstal od stola a zamieril ku Kovovi. Postavil sa pred gorilu, s očami upretými na obriu tvár.

„Rollan…“ Meilinin hlas neznel veľmi prívetivo. „Čo to robíš?“

„Chcem zistiť, či je naozaj taký neprítomný duchom, ako sa nás snaží presvedčiť.“ Rollan zatlieskal priamo pred Kovovými červenými očami. Ľudoop však ani nepohol brvou.

„Rollan!“ Abeke pribehla ku kamarátovi a keď začal mávať rukami priamo pred Kovovou tvárou, odtiahla ho preč.

„Zbláznil si sa?“ Abeke neveriacky krútila hlavou. „Kovo ťa mohol vyhodiť von oknom!“

„Potrebujeme odpovede, nie?“ Rollan sa vykrútil z Abekinho zovretia, vrátil sa k opičiakovi a znova sa pred neho postavil. „Počúvaj, ty obrie klbko chlpov, musíme nájsť Krotiteľa búrok a Dračie oko. Ak si taký múdry, ako predstieraš, dokáž to a povedz nám, kde sú ukryté dary.“

Ticho.

Rollan sa vytiahol na špičky, aby sa Kovovi pozrel rovno do očí. „Ty si vážne hnusná, sebecká…“

„Rollan!“ Takoda sa vrátil s táckou, na ktorej niesol niekoľko tanierov jedla.

Rollan sa však nenechal vyrušiť: „… páchnuca, prašivá hora…“

Takoda buchol táckou o stôl a vyrazil smerom k Rollanovi.

„Nepremyslený ťah, statočný amayský bojovník,“ zvolal cudzí hlas pri vchode do siene. Takodu to prinútilo zastať. „Neradno sa vysmievať tomu, kto sa neskôr môže pomstiť. Kovo ťa počuje, len sa rozhodol, že nebude odpovedať… zatiaľ.“

Rollan skrivil ústa a prehltol hrču, ktorá mu navrela v hrdle. Vykukol spoza Kovovho obrovského hrudníka a uvidel zhrbeného starca opierajúceho sa o hrčovitú drevenú paličku. „Áno, nuž, len som sa ho snažil vydráždiť k nejakej reakcii, aby sa prebral a pomohol nám.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spirit Animals: Súmrak strážcov 7 - Krotiteľ búrok.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.