MUŽ BEZ TVÁŘE

První kniha Dublinské trilogie

Caimh McDonnell

A Man With One of Those Faces

Copyright © McFori Ink, 2016

Copyright © Cover Design by Pulp Studio

Translation © Richard Janda, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-557-8

KAPITOLA 1

„Pamatuješ si na Alana, otcova bratrance z Clare, že jo?“

„Ani nevím.“

„Ale pamatuješ! Měl dva psy a jenom jedno oko, nikdy se neoženil. Párkrát k nám přišel na návštěvu, když jsi byl malý.“

„Aha.“

„Tak ten umřel! Klepla ho pepka. Ať je mu země lehká. Minulý týden to psali v novinách.“

Paul si nikdy předtím neuvědomil, jak mají staří lidé studené ruce. Nešlo si toho nevšimnout, když se svými křehkými prsty dotýkala jeho ruky, jako by se ujišťovala, že tam s ní skutečně je. Měl co dělat, aby se dokázal soustředit na něco jiného.

„Seklo to s ním ve vaně,“ pokračovala. „Za to určitě můžou ty nové koupelové soli. Kdovíco do nich dávají.“

Paul přikývl na znamení souhlasu, a přesně to potřebovala, aby se dál mohla toulat po duševních stezkách, které znala jen ona.

Nemají snad být mrtvoly studené jako led? Kdysi dávno mu Barry Dodds řekl, že když shodil tělo svého dědečka během vigilie, měl pocit, jako by ho zavalila hromada zmrzlých krůt. Kromě toho ale Paulovi řekl taky, že když osahával ženským prsa, bylo to, jako by mačkal pečené kuře. Ten kluk očividně trpěl zvláštní posedlostí drůbeží.

„Takový mladík. Nemohlo mu být víc než…“

Margaret zmlkla, zírala do stropu a usilovně se snažila vypočítat něco, co bylo očividně nad její síly.

Jsou děti skutečně teplé? Vstupuje člověk do života jako malinkatá vařící kupka energie a postupem času se víc a víc ochlazuje, až nakonec dosáhne teploty mrtvoly? To o těch dětech se jen dohadoval. Přestože mu bylo už osmadvacet, ještě nikdy žádné nedržel.

Jehla na desce v Margaretině mysli poněkolikáté přeskočila. „Bavila jsem se s jednou paní z vedlejšího oddělení, která je z Dunboyne. Podle ní teď Dublin řídí triády.“

„To říkala?“

„Psali to v Heraldu,“ svěřila se mu. „Ti Číňani jsou prý dneska všude. Co se to tady děje. Člověk aby se bál vyjít večer ven.“

„Slyšel jsem, že spousta z nich nosí meč.“

„Opravdu?“

„Ano,“ řekl. „Rádi svým nepřátelům stínají hlavu a tak…“

Právě to staré paní předváděl, když se za ním ozvalo důrazné zakašlání. No to je typické – pětačtyřicet minut přikyvování a přitakávání, a když konečně dojde na stínání hlav, přijde sestřička Brigit. Stála ve dveřích se založenýma rukama a blahosklonným pohledem v očích.

„Tak jak jste si vy dva popovídali?“ zeptala se a vešla do pokoje.

„Skvěle,“ odvětil. „Nezavřela pusu.“

„Tohle je můj Gareth,“ řekla Margaret a ukázala na Paula.

„Však já vím, Margaret, potkala jsem ho, když šel za vámi.“

Její vrásčitá tvář se rozzářila pýchou. „Je právník,“ pokračovala s hrdostí. „Lítá po celé Evropě. Zrovna minulý týden byl v Bruselu.“

„No podívejte!“

Margaret se automaticky předklonila, aby jí Brigit mohla natřepat polštář.

„Je to od něho milé, že si najde čas na návštěvu své babičky,“ řekla Brigit.

„Matky,“ opravil ji Paul.

„Ano, je to můj…“

Stařenka se na okamžik skrze mlhu stáří a ochabující paměti tázavě zadívala na Paula. Toho zavalil nepříjemný pocit, jako by stál na ledě a ten měl každou chvílí prasknout.

Brigit dokončila úpravu polštáře a tleskla. To odvrátilo pozornost Margaret, která se opět usmála. Paul si vydechl.

„Když příště přijde během návštěvních hodin,“ řekla Brigit, „můžete se jít projít ven, pokud vaše fyzioterapie půjde dobře.“

Vrhla na Paula pohled, který jasně říkal, že přece nemůže být tak natvrdlý, aby to nepochopil.

„Jo, to je výborný nápad,“ řekl.

Usmál se na Brigit, jejíž nasraný výraz tvořil dokonalý kontrast k bujnému poprsí. Nevypadala vůbec špatně, to musel uznat; o pár let starší než on, hnědé vlasy ostříhané na mikádo, ucházející postava. Určitě by nevyhrála žádnou soutěž o královnu krásy, ale ve frontě u bufetu by vyvolala slušný zájem.

Měla nějaký venkovský přízvuk. Jako většina Dubliňanů se nikdy neobtěžoval tím, že by se je od sebe naučil rozlišovat. Kromě toho uměla nasadit výraz „silné farmářky“, ne mohutný ani svalnatý, ale prostě takový pevný, který naznačoval, že pokud by musela, složila by i krávu.

„Teď ale bývá venku hodně vlhko,“ řekla Margaret.

Pohlédl zpátky na Margaret, která se na něho opět radostně usmívala.

„Ano, mami.“ Pak pokračoval hlasitěji, aby měl jistotu, že ho poslouchá: „Ta fyzioterapie je hodně důležitá, abys mohla znovu chodit. Pak si vyrazíme někam do klubu.“

„Ach Garethe, ty jsi děsný,“ zašklebila se. „Dávejte si na tohoto rošťáka pozor, sestřičko.“

„To určitě budu.“

Paul se rozloučil a letmo políbil Margaret na čelo. Taky studené a vlhké. Samovolně se mu vybavilo, jak očichával šunku, aby se ujistil, že je čerstvá. Dalších pár dnů bude jíst jen sýrové tousty.

Když si venku na chodbě vytahoval z kapsy mobil, dostal zezadu do hlavy ránu stočeným časopisem. Ne tak silnou, aby ho to bolelo, ale dost tvrdou, než aby šlo jen o laškovné gesto.

„A to bylo za co?“ zeptal se.

„Hádejte, chytrolíne.“

„Klid, ti staroušci mají rádi klepy a pomluvy.“

„Vám se to lehce říká, protože je nemusíte uklidňovat, když jsou přesvědčení, že ta Číňanka, která nám tady uklízí, prodává drogy.“

„A víte jistě, že neprodává?“

„Naprosto, zeptala jsem se jí.“

„Takže,“ řekl Paul, když z mobilu zjistil přesný čas, „vychází to na tři hodiny a sedm minut, tak kdybyste mi to tady mohla podepsat…“

„Potřebuju, abyste udělal ještě jednoho.“

„Tři hodiny a sedm minut,“ zopakoval Paul a podíval se na Brigit, jako by nedoslýchala. „Plus ty dvě hodiny a padesát osm minut z pondělních návštěv to dělá šest hodin a pět minut. Takže to už máte pět minut navíc zdarma.“

V jejích očích se zračil zmatek. Paul jasně viděl, jak v ní zápasí otázka, kterou mu chtěla položit, s laskavostí, kterou po něm potřebovala. Zvítězila prosba. Její hlas trochu změkl. Pěkně požádat pro ni nebylo zjevně přirozené.

„Prosím, bude to rychlovka. Máme tady na nadstandardním pokoji jednoho staříka.“

„Moc rád bych vám pomohl,“ zalhal, „ale musím stihnout autobus.“

Což byla pravda. Ford Cortina pratety Fidelmy, který přetrval berlínskou zeď, letadla Concorde i Nelsona Mandelu, vydechl naposledy v předjížděcím pruhu na dálnici M50 před čtyřmi týdny a on neměl peníze na jeho opravu. Jenom odtažení z té dálnice ho stálo celý příjem za minulý měsíc a polovinu nouzového fondu.

„Bydlíte pořád kousek od severního okruhu?“ zeptala se ho.

„Jo.“

Chvíli přemýšlela a očividně zvažovala možnosti.

„Udělejte to pro mě a já vás pak zavezu domů. Za hodinu končím. Platí?“

Protože při čekání na zastávce by mu mrzly koule a za autobus by musel vysolit další tři eura třicet z nouzového fondu, její nabídka vyhrála.

„Dobrá,“ řekl, „ale žádné hlouposti. Moc dobře vím, co jsou zdravotní sestry zač.“

Obrátila oči v sloup. „Budu se ze všech sil krotit.“

Nabídl jí cigaretu. Nasadila další ze zdánlivě nekonečné zásoby nesouhlasných výrazů, ale pak pokynula hlavou, aby šel za ní.

Otevřela únikový východ a Paul kolem ní vyšel do ostrého listopadového vzduchu. Bylo dost zima na to, aby zalitoval, že nemá kabát, který nechal na sesterně, ale ne tak moc, aby si pro něj zašel. Překvapilo ho, když ho následovala a stoupla si vedle něho, byť jí očividně byla zima.

„Do prdele,“ sykla.

„Nepřijde vám to zvláštní, když si pomyslíte, že ještě celkem nedávno se v nemocnicích mohlo kouřit i uvnitř?“

„Jo,“ povzdechla si. „To bývaly staré zlaté časy, kdy lidi prostě jen umírali.“

Když vytáhl předposlední cigaretu, všiml si, že sestra pohledem na okamžik utkvěla na balíčku. Nabídl jí.

„To je ale poslední.“

„Tím se netrapte, mám jich doma hodně.“ To byla v podstatě pravda. Před půl rokem si koupil pětadvacet krabiček po dvaceti cigaretách za osmdesát euro a naučil se kouřit jen jednu denně. Uvažoval už, že přestane úplně, ale to by pak vyhrála ona. A to nemohl dopustit. Nicméně ušetřil tři eura třicet za jízdenku, takže i bez šestnácti centů za cigaretu pro sestru Conroyovou to stále znamenalo tři eura čtrnáct centů pro něho.

„Dík,“ řekla Brigit a nechala si od něho připálit.

Oba potáhli a zadívali se na své stíny, které dopadaly na sestřižený trávník částečně osvětlený chladným světlem z oken hospice.

„Můžu se na něco zeptat?“ řekla a on pocítil mírnou nevolnost. Věděl, co přijde.

„Proč to lidi říkají,“ řekl. „ Zaprvé jste to právě udělala a zadruhé nikdo nikdy nepřijme zápornou odpověď.“

„Fajn, nemusíte se hned nasírat. Jenom jsem udržovala konverzaci.“

Odklepla popel z cigarety do kanálu a ještě více se zachumlala. Oba opět potáhli, v tichém souhlasu, že on je kretén.

Skrze železné zábradlí Paul spatřil na chodníku přes ulici lišku, jak se objevuje a mizí ve žlutých ostrůvcích světla z lamp.

„Mám prostě tuctový obličej,“ prolomil ticho.

„Prosím?“ řekla.

„Na to jste se chtěla zeptat, ne? Jak dělám to, co dělám.“

„No ano, ale…“

„A teď,“ přerušil ji, „se chystáte říct – že v tom musí být ještě něco jiného.“

„Takže umíte taky číst myšlenky?“

Podíval se na ni. „Fajn, tak na co jste se chtěla zeptat?“

„Ale ne, Sherlocku, máte naprostou pravdu. Přesně na tohle. Nemůžete prostě mít jen ‚tuctový obličej‘ – takový má spousta lidí. Ten váš ničím nevyniká. Bez urážky.“

„Uvědomujete si, že když řeknete ‚bez urážky‘, tak to jako mávnutím kouzelného proutku nezmění urážku na neurážku?“

Samozřejmě, že měla pravdu. Na jeho obličeji se nedalo najít pranic výjimečného, právě naopak – byl naprosto obyčejný, stejně jako celý zbytek jeho osoby. Sto sedmdesát čísel na výšku, modré oči, hnědé vlasy. Podstatou byla právě ta naprostá tuctovost. Dal by se nazvat ztělesněním průměru; jeho rysy byly nejběžnější ve všech kategoriích. Nedisponoval ničím, co by ho byť jen trochu odlišovalo. Každý rys jeho obličeje představoval mistrovské dílo zarputilé neoriginality, estetickou poklonu ničím nevynikající průměrnosti. Dohromady tvořily orchestr sestavený k produkci obličejové hudební kulisy.

„Ale Margaret si myslí, že jste její vnuk.“

„Syn,“ opravil ji Paul.

„Správně,“ pokračovala Brigit. „A starý pan Donal vás má za syna svého souseda. Paní Jamesová si myslí, že jste její…“

„To nevím jistě,“ řekl Paul. „Zřejmě majordomus.“

„No abych byla upřímná, tak ta mluví se všemi jako se svými zaměstnanci. Minulý týden se mě ptala, jestli se obsah její podložní mísy vylívá tam, kam od ostatních pacientů. Ta ženská si opravdu myslí, že její hovno nesmrdí.“

Paul se usmál; vyjádřila to velmi přesně.

„Zajímá mě,“ pokračovala Brigit, „proč ze sebe děláte všechny tyhle osoby, jimiž nejste?“

Paul pokrčil rameny. „Je to snazší.“ Tak nějak. Nebyla to celá pravda, ani náhodou, nicméně pravda to byla. „Nemocnice po mně chce, abych navštěvoval staré a zmatené pacienty. Vy tady každý den vídáte lidi, kteří přijdou za svými příbuznými s demencí nebo něčím podobným, jaké to je?“

„Není to snadné,“ připustila Brigit. „Často přijdou za někým blízkým, kdo je vůbec nepoznává. Je to srdcervoucí. Takoví pacienti mají postupně méně a méně návštěv, protože je to pro všechny traumatizující.“

„Přesně tak. Takový pacient ještě chápe, že by měl vědět, kdo ten návštěvník je. Takže když tam vejdu a pozdravím…“

„Předstíráte kohokoli?“

„Ne. Jenom se ztotožním s kýmkoli, za koho mě mají.“

„Jenže vy tou osobou nejste.“

„Já vím, ale není to tak těžké. Jak se má ten a ten? Dobře. Už ho – jak se jenom jmenuje – přestal trápit houser? Ano. Po většinu času jen o něčem tlachají a jsou šťastní, že si poklábosí. Jestli chcete znát nefalšovanou pravdu, tak většina lidí toho chce hodně říct, ale jen málo slyšet.“

Vedení nemocnice s tímto postupem samozřejmě oficiálně nesouhlasilo, nicméně nad ním přivíralo oči. Smutnou pravdou bylo, že když mají tito pacienti pocit, že jednou nohou stále stojí ve svém předchozím životě, jsou šťastnější. A taky lépe ovladatelní, napadalo ho v cyničtějších okamžicích. Své služby poskytoval zdarma, tudíž byl pro nemocnice mnohem levnější než léky.

Paul si potáhl z cigarety a vychutnával si padělanou chuť. Když vyfoukl kouř, podíval se přes trávník a ulici; liška tam stále byla, z odpadkového koše u trafiky si vytáhla nedojedený sendvič a přitom je oba pozorovala. Netvářila se jako bázlivé zvíře, které se připravuje vzít do zaječích. Byla to dublinská liška. Její pohled jasně říkal: „Tohle je moje kořist. Máš něco proti tomu?“

„A jak jste se stal tímhle zaříkávačem babiček?“ zeptala se ho.

V uplynulých letech si za to, co dělal, vyslechl několik přezdívek, ale tahle byla bezpochyby nejpěknější.

„Před pár lety jedna žena, která… se o mě kdysi starala,“ nebylo nutné zacházet do podrobností, „ležela u svaté Kateřiny. Na jednom z těch odděleních, kde… prostě odkud vede jenom jedna cesta ven.“

Brigit přikývla.

„Celkem často jsem za ní chodil. Při jedné návštěvě si mě jedna žena na tom oddělení – v pokročilém stadiu Alzheimera, mimo jiné – spletla se svým bratrem. Všichni věděli, že on za ní z Ameriky nepřijede, a ona měla na srdci pár věcí…“

„Takže jste provedl svůj podfuk,“ dokončila větu.

„Žádný podfuk!“

Řekl to s podrážděním, protože sebou nejdřív trhla, ale pak zvedla ruce ve smířlivém gestu. „Omlouvám se.“

„Požádali mě o pomoc, tak jsem jim pomohl.“

„A pak se vaše sláva rozšířila po celé zemi.“

„Tak nějak.“

Ve skutečnosti to takhle skoro vůbec nebylo, v té chvíli ale neměl chuť zacházet do přílišných podrobností. Potřeboval si odkroutit svých šest hodin dobročinnosti týdně a vrchní sestra z toho oddělení zavolala pár dalším. Navštěvování pacientů byla koneckonců práce uvnitř, při níž nemusel tahat nic těžkého.

Letmo pohlédl na Brigit. Pozorovala zamračenou oblohu a v mysli procházela seznam otázek. Byla prostě ten typ „a ještě jedna otázka“.

„A proč podepisování těch stvrzenek?“ zeptala se ho. „Propustili vás na podmínku nebo máte nařízené veřejně prospěšné práce?“

„Ne,“ odvětil a skoro cukl před obranným tónem ve svém hlase. „Nikdy jsem nebyl ani zatčený.“ Tohle byla ale lež. „Jsem prostě charitativní typ.“

„A odkdy si musí charitativní týpci nechávat podepisovat stvrzenku na důkaz, že vykonali šest hodin návštěv týdně?“

Paul namísto odpovědi cvrnkl nedopalek do kanálu a ze zadní kapsy kalhot vytáhl telefon.

„Jestli chcete, abych navštívil toho pacienta, tak bychom měli pohnout.“

„Jo, dobrá,“ řekla Brigit. Svůj nedopalek hodila na zem a rozšlápla podrážkou a zároveň si vlasy odhrnula za ucho, zjevně v rozpacích z toho, že překročila hranici.

Paul se naposledy podíval na druhou stranu ulice. Liška nyní očichávala sendvič vytažený z koše. Nakonec ho nesežrala, ale vyčurala se na něj. Velmi přesvědčivé.

KAPITOLA 2

„Posloucháte mě?“

„Samozřejmě, že vás poslouchám.“

Neposlouchal ji.

Paul ji sice poslouchal, když mu začala vysvětlovat, co přesně po něm chce, pak ale začal přemýšlet o dezinfekci. Proč je v nemocnicích tak silně cítit? Hrozně to v nich páchne. Na nemocničních chodbách potkal tolik lidí s uplakanýma očima, až mu přišlo, že u většiny z nich za to nemůže dědeček, který právě natáhl bačkory, ale právě pronikavý zápach těch dezinfekčních sraček.

Brigit se zastavila u dveří nadstandardního pokoje, tak prudce, až její umělohmotné podrážky na dlážděné podlaze slabě zavrzaly.

„Takže, tady ta stařenka leží?“ ukázal Paul na dveře.

„Stařík!“ řekla. „Je to muž.“

„Vždyť já vím. Jenom jsem se přeřekl.“

„No jasně.“

„Ale já opravdu…“

„Nechte toho,“ přerušila ho. „Takže stručné zopakování pro ty, kteří mě vůbec neposlouchali: tento starý pán přijel před třemi týdny, ale zatím neměl ani jednu návštěvu.“

„A koho očekává? Někoho z rodiny? Přátele?“

„Nemám tušení, ale ptá se minimálně třikrát denně.“

„Fajn,“ řekl. „A ještě mi připomeňte jeho jméno.“

Obrátila oči v sloup. „Martin Brown. Po většinu času je pod silnými sedativy, a když není, tak nepatří zrovna k nejmilejším lidem na světě. Včera se kvůli němu jedna začínající sestřička dokonce rozbrečela.“

„Nádhera,“ řekl. „To bude zábava.“

Brigit ho jemně chytila za paži a ztišila hlas.

„Podívejte, je fakt osina v zadku, o tom žádná, ale už tady nebude dlouho. Je skrznaskrz prolezlý rakovinou. Údajně celé tři roky ignoroval veškeré rady lékařů i možnosti léčby a teď přiletěl umřít domů z Ameriky. Je úplně sám a snaží se vyrovnat s nevyhnutelným koncem. Takže… však víte.“

Paul se zhluboka nadechl, až v hrdle ucítil chuť dezinfekce, a vzdychl. „Fajn, tak jdeme na to.“

Brigit zaklepala na dveře a rychle je otevřela. Z pokoje se ozývalo dýchání přes masku a vzápětí hluboký chrapot.

„Do prdele.“ Zalapání po dechu. „Tomu říkáte zaklepání? Co kdybych byl…“

„Tvářila bych se, že to nevidím. Učili nás to ve škole.“

„Zasraná pí…“ Další přerývané zalapání po dechu.

„Ale no tak, pane Browne,“ řekla. „Neplýtvejte dechem na to, abyste dokázal, že kavalíři už vymřeli. Máte návštěvu.“

Paul pomalu vešel do pokoje. Byl přesně takový, jak si představoval moderní nemocniční pokoj – čistý, uspořádaný, neosobní. Pod stropem naproti posteli visela televize, na níž běžel bez zvuku nějaký sitcom, který se nikomu nelíbil. Jediný pokus o výzdobu představoval obrázek Panny Marie na zdi naproti dveřím – měla našpulené rty a mírně nakloněnou hlavu, jako by naslouchala s nepředstíraným hlubokým zájmem. Ježíš možná zemřel za naše hříchy, ale jeho matka byla ochotná vyslechnout si naše omluvy.

Paul nemusel být doktor, aby i přes tlumené osvětlení poznal, že ten křehký člověk sedící v posteli nepobude na tomto světě už moc dlouho. Vypadal jako velký chlap, z něhož vypustili vzduch. Svaly na něm ochable visely. Budil dojem, že jeho kostra na sobě má o několik čísel větší oblek z kůže. Z těla vedlo několik hadiček a kabelů do přístrojů za postelí, ke zmírnění bolesti, nebo prodloužení utrpení. Věk toho muže se dal jen stěží odhadnout. Dosáhl stadia, v němž se čas neměří pomocí narozenin, ale dnů, možná jen hodin, až do úplného konce. Vyzáblou rukou si na ústech držel kyslíkovou masku. Probodl Paula zlostným pohledem a mělce se nadýchl. K vyhnání pachu smrti z tohoto pokoje by nestačila veškerá dezinfekce na světě.

Brigit vzala podnos s netknutým jídlem ze skládacího stolku u postele.

„Vypadněte,“ pronesl Brown drsným šepotem.

Paul se užuž chystal otočit na podpatku, když si uvědomil, že to nepatřilo jemu.

Brigit přejela pohledem z jednoho na druhého. „Fajn, nechám vás o samotě, pánové. Určitě si toho máte hodně co říct.“ Složila stolek, zastrčila ho vedle postele, pak vzala podnos s jídlem a cestou ke dveřím věnovala Paulovi pohled, který jasně říkal „užijte si to“.

Paul ji sledoval, až za sebou zavřela dveře. Čekání na autobus v dešti a zimě mu najednou nepřipadalo tak špatné. Z toho chlápka měl husí kůži po celém těle. V posledních letech viděl spoustu lidí, kteří to měli za pár, nikdy z nich ale neměl takový pocit. Tohle bylo jiné. Nevěděl sice v čem, ale cítil to.

Dlouhou chvíli na sebe zírali. Paul dával Brownovi čas, aby se za oba mohl rozhodnout, kdo Paul je. Nebyl si jistý, jestli ten stařík vůbec promluví. Že by už zemřel? Mohl člověk zemřít, aniž by se pohnul, s otevřenýma očima zírajícíma ze zamračené posmrtné masky? Mohlo to být tak jednoduché? Šlo prostě jen potichu přepnout spínač na VYPNUTO?

Brown zalapal po dechu a znovu si přiložil k ústům kyslíkovou masku. Ještě nezemřel.

Paul prolomil mlčení jako první. „Tak jak se cí…“

„Věděl jsem, že přijdeš,“ přerušil ho stařec. Znělo to prostě a definitivně, jako by Paul byl nevyhnutelný daňový výměr ve schránce.

„Chtěl jsem jen vědět, jak se vám vede.“

„Fakt kurva skvělý.“ Volnou rukou mávl k židli vedle postele. Přes to sípání a mručení bylo obtížné rozeznat Brownův přízvuk, ale určitě tam někde byla stopa chudinské části Dublinu, smíchaná s huhňáním typickým pro člověka, který strávil nějaký čas na druhé straně Atlantiku.

Paul obešel postel a posadil se. Nepokoušel se Browna dotknout; rozhodně na něho nepůsobil jako někdo, kdo se rád drží za ruku.

„Jak vám tady vaří?“ zkusil to Paul.

„Věříš v nebe?“

Aha, takže tentokrát to bude na tohle téma. Nepatřilo zrovna k jeho oblíbeným, měl však pocit, že opět ví, na čem je. Podíval se na Marii visící na zdi a zeptal se: „Vy ano?“

Vplul do univerzálního scénáře, který si vytvořil tak, aby stejnou měrou vyhovoval zarputilým věřícím i ateistům. „Já si myslím, že existuje nějaký posmrtný život, kde se znovu setkáme se starými přáteli a…“

Brown ho probodl pohledem. „Nevyhrožuj mi!“

„Já vám ne…“ Paulův dojem, že už ví, jak ten rozhovor zvládnout, se rychle vytratil.

„Jestli existuje nebe, pak taky peklo…“ Zalapání po dechu. „Vím, kam mířím. Dva metry pod skálu.“

Brownovo tělo se roztřáslo. Zmítal se ve chvilkové křeči a sípal do kyslíkové masky. Paul už chtěl zavolat sestru, když ho zarazila jemná změna v Brownově výrazu. Ten starý šílený parchant se smál, i když jeho smích celkem rychle přešel do záchvatu kašle. Pravou rukou si trochu odtáhl masku od obličeje a levou si přidržel u pusy kapesník. Když ho odkládal, Paul si na něm všiml krvavé skvrny. Rychle odvrátil pohled a upřeně se zadíval do velkých hnědých očí Panny Marie. Jak může někdo vědět, že měla zrovna hnědé oči? V každém nemocničním pokoji, do kterého se dostal, visel na zdi její obrázek a na každém z nich měla velké, hnědé štěněcí oči. Psalo se o nich v bibli? Hned za tím, kde se píše, že i když se Ježíš narodil na Blízkém východě, byl to běloch jako poleno?

Paul udržoval tak horlivý oční kontakt s Maruškou Bezúhonnou proto, že mu nedělala dobře krev, u druhých lidí obecně a jeho vlastní obzvláště. Normálně to nebyl problém. Překvapilo ho, jak dlouho se lze pohybovat po moderním lékařském zařízení bez toho, že by člověk spatřil kapku krve. Něco jako olej v současných autech: uvidíte ho, jen když něco není v pořádku.

Brown si kapesníkem utřel rty a pak si jím zamával před obličejem, jako by odháněl pomyslnou mouchu, načež po Paulovi střelil nasupeným pohledem. Znovu zamával kapesníkem, tentokrát o něco naléhavěji. Paulovi konečně docvaklo, že se snaží ukázat na sklenici s vodou na skříňce na protější straně vedle postele. Natáhl se a podal mu ji.

Když záchvat přešel, Brown pustil ze rtů brčko a Paul postavil sklenici opatrně zpátky. Když se otočil zpátky, Brown mírně natočil hlavu a upřeně se ně něho zadíval.

„Jako bys mu z oka vypadl. A máš v sobě i něco ze svého strýce…“

Paul nevěděl, co na to říci, už proto, že z Brownova tónu bylo zjevné, že to nemyslel jako kompliment.

Brown odvrátil oči a zadíval se do stropu. Na chvíli zavládlo úplné ticho. Paul s překvapením pozoroval osamělou slzu, jak si hledá cestu mezi vráskami starcova ztrhaného obličeje. „Přísámbohu, že jsem nevěděl… co on… nikdy jsem to nevěděl.“

Dvě sekundy nato Brown pokračoval téměř konverzačním tónem. „Když jsem tě viděl posledně, byls mimino.“ Odvrátil pohled a jeho už tak slabý hlas ještě zeslábl. „Svou holčičku jsem neviděl třicet roků…“

Brown se zadíval na televizi pod stropem, jen aby někam upřel zrak.

„Chcete, abych…?“ zkusil to Paul.

Z pohledu, který po něm Brown vrhl, mu bylo jasné, že se ani trochu netrefil.

„Nechce se mnou nic mít… Ona nic neví…“ Znovu se nadýchl z masky. „Nech ji být.“

Znovu si přiložil masku k ústům a podíval se na Paula pohledem, který falešný návštěvník nedokázal rozluštit. Smutek, vzdor, vztek – v té chvíli toho probíhalo tolik, že Paulovi bylo jasné, že to nemá šanci pochopit.

„Víš, když dojdeš na konec, tak tě nedostane,“ Brown se na chvíli odmlčel, „překvapení, ale naprostá kurevská předvídatelnost. Seš Gerryho syn. Uděláš všechno, abys byl jako on, i když si to možná neuvědomuješ. Takže když ti řeknu, že jsem nikdy nic neprozradil, nebudeš mně věřit. Použiješ ji… protože přesně tak to děláme.“ Znovu se podíval na Paula a pak zašeptal: „Hodně se podobáš svýmu strejci.“

To už bylo příliš. Bez ohledu na to, za koho ten chlápek Paula považoval, očividně to nebyl nikdo, koho chtěl vidět.

„Podívejte, myslím, že tady došlo k omylu. Nechám vás…“

Jak se Paul zvedal k odchodu, Brown překvapivě rychle natáhl ruku a chytil ho za zápěstí.

„Ne, prosím…“ V jeho hlase teď znělo fňukání. „Kvůli starému příteli tvého otce.“

Paul se podíval ke dveřím a zaváhal. Nejlepším řešením pro zmučenou duši tohoto muže by možná bylo sedativum, které by mu ulehčilo od čehokoli, co ho sužuje. Někdy zjevně býval hodně hnusným individuem, ale to je už dávno. Teď z něho zbyla prázdná schránka, kterou drtí tíha vlastního svědomí.

Brown se znovu rozkašlal. Levou rukou si opět přiložil kapesník k ústům. Pohledem, v němž se zračila prosba, sklouzl ke sklenici s vodou. Paul se po ní natáhl a sedl si při tom na okraj postele.

Když mu ji Paul podal, Brown spustil levou ruku a zasunul ji pod peřinu.

„Díky.“

Stiskl brčko mezi rty a začal pomalu pít. Paul koutkem oka viděl, jak levou rukou pod peřinou cosi přehrabává, za každou cenu se však chtěl vyhnout dalšímu pohledu na zakrvácený kapesník. Proto se upřeně díval Brownovi do očí. A v té chvíli si uvědomil, že něco je špatně, moc špatně.

Brown pravou rukou chytil Paula za hrdlo. Paul upustil sklenici, která spadla na postel a poté na podlahu, kde se roztříštila. Rukama instinktivně sevřel Brownovu paži a snažil se ho odtáhnout. Brown měl v očích divoký pohled a zdál se být abnormálně, zoufale silný. Jak se plně soustředil na Brownův obličej, téměř nevěnoval pozornost jeho levé ruce, kterou Brown máchnul na samém okraji Paulova zorného pole. Díky nějakému primárnímu instinktu přežití se Paul v poslední chvíli dokázal trochu otočit, takže Brownova ruka minula jeho hlavu a dopadla na pravé rameno. Ucítil bolestivé bodnutí a vzápětí nevysvětlitelnou vlhkost, která se mu šířila po pravé paži.

V návalu zmatku a zlosti Paul nevnímal naplno, co se děje. Zkusil se postavit a odtáhnout se co nejvíce od útočníka, levou nohou však uklouzl po mokré podlaze a skácel se k zemi. Vymanil se sice z Brownova sevření, ten ho však stačil chytit za límec košile. Svou hybností Paul stáhl Browna z postele přímo na sebe na podlahu. Za šíleným starcem padaly s rachotem různé přístroje.

Požehnaná úleva pro Paulovo hrdlo od Brownova železného stisku měla krátkého trvání. Přestože byl Brown jen kost a kůže, když dopadl na Paula, dokázal mu vyrazit dech.

Nastal okamžik podivného klidu, kdy se oba muži snažili nadechnout. Lapali po dechu jako ryby na suchu. Paul při každém bolestivém pokusu o nadechnutí slyšel ve vlastním hrdle nepříjemné chroptění.

Brown se vzpamatoval první. Převalil se, jako v nějaké pošahané hře, jejíž účastníci si různě uzlují tělo, a obličejem se ocitl pár centimetrů od Paulova. V očích měl divoký výraz šílence a z otevřené pusy umazané od krve se linul hnilobný zápach, jako by to, co v jeho útrobách zahnívalo, vyvěralo a oba je mělo každou chvíli pohltit. Paul ležel neschopný jediného pohybu. Jako by se jeho mysl rozhodla, že to už stačilo a že se teď vypne a počká, až se vrátí realita.

„Všechno… jste… mi… vzali!“ Dech, kterým se ta slova nesla, vanul Paulovi do tváře jako smrdutý vítr.

Pak se Brown odtáhl.

Paul měl paže přitlačené k tělu. Snažil se je uvolnit, zatímco Brown zvedl levou ruku nad hlavu. Paul si všiml, jak se v ní cosi zablýsklo. Pak sebou trhl, jak Brown mávl rukou dolů.

V půli oblouku se však Brownova paže s cuknutím zastavila a to, co v ní držel, mu vyklouzlo a spadlo na podlahu. Rozlícený Brown se otočil a uviděl, že ho drží hadička od kapačky. Celou vahou se vzepjal, přičemž zavyl jako hluboce frustrované zvíře. Vzápětí spadl po hlavě zpátky na Paula, takže znovu leželi na sobě tváří v tvář.

Brown se zasmál chraplavým smíchem šílence, který rychle přešel do dávivého kašle. Paulovi přistálo na obličeji něco horkého a vlhkého. Neviděl teď nic jiného než vrčící ústa nad sebou, z nichž kapala krev mezi křivými zažloutlými zuby připomínajícími náhrobky.

Pak někdo prudce rozrazil dveře a s křikem vběhl do pokoje.

Ruce nespatřených andělů chytily Browna a odtáhly ho. Poslední, co z něj Paul spatřil, byl jeho obličej, posmrtná maska, která na něho zírá. Paul odvrátil pohled a v té chvíli spatřil krev, která mu začínala barvit košili na rameni, a pak…

Pak ztratil vědomí.

Krev mu nedělala dobře, u druhých lidí obecně a jeho vlastní obzvláště.

KAPITOLA 3

„Máte vlastně mimořádné štěstí!“

Věnoval Paulovi vřelý, odzbrojující úsměv, který by byl velmi příjemný ve většině situací. Jenže právě v tu chvíli měl Paul co dělat, aby se ovládl a nevrazil mu pěstí do nosu.

„Opravdu?“ zeptal se. „Myslel jsem si, že mě bodl do ramene. Nebo mě snad nebodl?“ Rozhodl se pro sarkasmus místo násilí. Měl za sebou jedno násilné střetnutí a na další už v sobě nenacházel sílu. Ten doktor navíc vypadal, že to myslí vážně, i když to Paulovi přišlo trochu divné. Na úrazovce by v časných ranních hodinách čekal spíš spoustu nezvyklých věcí než nadšení od lékařského personálu, které ho znervózňovalo. Znervózňovalo ho o to víc, že ten nadšený doktor mu před chvílí vysvětlil, že má v pravém rameni sedm stehů. Měl ho mohutně obvázané a paži zavěšenou v popruhu.

Dozvěděl se, že ho z hospice svaté Kláry převezla sanitka na JIPku v nemocnici svaté Kateřiny. Nic si z toho nepamatoval. A také mu zřejmě dali něco proti bolesti.

Doktor Sinha, jemuž bylo pouhých sedmadvacet, pocházel z Indie a měl oprávnění k provozování lékařské praxe v Irsku. Ve svém ročníku byl třetí nejlepší student, irské klinické zkoušky složil hladce napoprvé. Pro Irsko se rozhodl poté, co zaslechl, jak přátelští jsou jeho obyvatelé. Vzdělání získal na mezinárodní škole, což vysvětlovalo, proč mluví anglicky lépe než kdokoli jiný v budově.

Paul tohle všechno věděl proto, že poslouchal, když to MUDr. Sinha předtím trpělivě třikrát vysvětloval opilému manželovi ženy se zlomenou nohou, která ležela o kousek dál.

Manžílek byl právník a ze všech sil se snažil dosáhnout toho, aby se na manželčinu roztříštěnou nohu podíval ještě někdo jiný. Podle všeho měli rezervovanou lyžařskou dovolenou a to „prostě nešlo dohromady“ s její zlomenou nohou. S hinduistickou trpělivostí hodnou světce doktor Sinha požadavek manžílka na názor někoho dalšího zcela chápal. Takže seděl vedle postele polámané manželky a čekal, až přijde „pořádný doktor“. Snad někdo, s kým studoval, aby si mohli dát nějaké tajné znamení a snížit klasifikaci té události na lehkou pohmožděninu.

Když Paul viděl, s jakou grácií doktor Sinha zvládl toho nepříjemného manžela, byl mu zprvu sympatický. To se však začalo měnit, když mu milý doktor vysvětloval jeho vlastní situaci.

„Ano, mimořádné štěstí,“ zopakoval MUDr. Sinha. „Zadní část ramene je totiž skvělé místo na pobodání. Pokud nůž nezasáhne rotátorovou manžetu, k čemuž ve vašem případě k mé velké radosti nedošlo, hrozí jen malé riziko trvalého poškození.“

„Aha… to je dobře.“

„Přesně tak. Nenechejte se tam však postřelit, to by bylo velmi nešťastné. V té oblasti se nachází velká tepna a důležité nervy, které ovládají paži. Nehledě na kloub, který žádný chirurg na světě nedokáže opravit. To by bylo zcela určitě mnohem nepříjemnější.“

„Dobrá rada,“ řekl Paul. „A jen abych věděl – kam je dobré se nechat postřelit?“ Zatím mu nedošlo, že doktor Sinha není obeznámen se sarkasmem.

„Rozhodně gluteus maximus, neboli velký sval hýžďový. Střela, bodnutí – pokud to půjde, vždy raději nastavte zadek.“

Tenhle doktor se očividně dostal jen k velmi zdvořilým přestřelkám.

„Když říkám zadek, mám na mysli půlky, nikoli…“

„Bezva,“ přerušil ho Paul. „Je mi to úplně jasné.“

Doktorovo radostné chování se změnilo a Paul se okamžitě cítil provinile, jako by právě nakopl natěšené štěně.

„Omlouvám se,“ řekl doktor. „Mám sklon nechat se unést lékařskými záležitostmi, což poté vede k nevhodnému přístupu k pacientům.“

„To bych neřekl.“

„Ale kdosi to už řekl. Citoval jsem ze zprávy, kterou jsem obdržel na konci své zkušební doby.“ Pak dotčeně dodal: „Údajně mne má práce až moc baví.“

Paul pohlédl na manžílka. „Dejte tomu trochu času. Určitě se to srovná.“

„Vlastně jsem se vás chtěl zeptat na něco jiného.“ Doktor Sinha si vzal papíry ze složky uchycené k pelesti Paulovy postele. „Jsem poněkud zmatený. Píše se tady, že ten útočník…“ Odmlčel se a poté četl ze zprávy: „Vykašlal krev na váš obličej?“

„No… ano.“ Paulovi se při vzpomínce na Brownův vyšinutý výraz těsně před jeho očima zdvihl žaludek.

„Byl zraněný?“

„Ne!“ Paula se ta otázka dotkla. „Já jsem ho ne…,“ zakoktal se. „Jen jsem se bránil.“

„Ach tak, chápu.“ Z doktorova výrazu bylo jasné, že to vůbec nechápe.

„Údajně má rakovinu plic v konečném stadiu,“ zkusil to Paul.

„A bodl vás do ramene?“

„Ano.“

„Proč vás…?“

Doktor Sinha začal Paulovi už lézt na nervy. „To se musíte zeptat jeho.“

„Aha..,“ řekl doktor. „Jenže tady se píše, že je… mrtvý.“

„Cože?“

„Rozsáhlý srdeční infarkt.“

Paul nevěděl, co by měl cítit. V té chvíli však nechtěl cítit vůbec nic. Neměl ani dost času na to, aby mohl litovat sám sebe, a teď se od něho čekalo, že se vyrovná s touhle novou informací.

Doktor Sinha se na něho podíval zvláštním lítostivým pohledem. Paul vytušil, že to považuje za příležitost k procvičení správného přístupu k pacientům. Sklonil hlavu na stranu, čímž tomu nevědomky dodal aspekt Panny Marie.

„Musel tedy zemřít poté…“

„Ano, protože před tím a během toho byl zcela jistě naživu.“

„Znal jste ho dobře?“

„Ne,“ odvětil Paul. „Viděl jsem ho poprvé v životě.“

Doktorův obličej se rozjasnil. „Ach, tak to není až tak zlé, ne?“

„Není?“

„Myslím tím, že bych byl mnohem raději, kdyby se mne pokusil zabít neznámý člověk než někdo, koho velmi dobře znám.“

„Asi ano.“ Tohle rozhodně nebyl špatný úhel pohledu.

„Dobrá zpráva je, že nám z hospice poslali výsledky posledních krevních testů pana Browna, z nichž zatím vyplývá, že netrpěl ničím nakažlivým. Neměl AIDS, infekční žloutenku, ebolu…“

„Skvělé.“

„… takže jste v pořádku.“

„Až na to bodnutí do ramene.“

„Ach ano, haha, omlouvám se.“ To „haha“ pronesl způsobem, který Paula iritoval. „Nicméně vy a já právě zpracováváme obtížnou informaci a podívejte – teď vtipkujeme! Jde nám to moc dobře.“ Opět se na Paula široce usmál. „Což mne přivádí k další záležitosti, kterou se musíme zabývat. Zjevně se vyskytl menší zádrhel ohledně podrobností o kontaktní osobě, které jste nadiktoval sestře při příjmu.“

„Hm?“

„To se stává často. Lidé spěchají…“

„Byl jsem zraněný.“

„Byl jste zraněný. Zavolali jsme na číslo, které jste uvedl, a dle všeho je to čínský bufet zvaný Orientální palác.“

„Není to jen bufet. Nedávno to rozšířili o jídelní část s atmosférou.“

Paní Wu by byla pyšná. Skoro tři měsíce říkala do telefonu: „Dobrý den, Orientální palác, nyní včetně jídelní části s atmosférou.“ Očividně netušila, co to znamená, ale někdo jí asi řekl, že její podnik má atmosféru, a ona to rozhodně musela zpeněžit.

„Chápu,“ řekl doktor Sinha. „V tom Orientálním paláci tedy pracuje nějaký váš příbuzný?“

„Ne, ani ne.“ Tedy vůbec ne. „Chtějte Mickeyho.“

„Dobrá. A jeho příjmení?“

Téhle otázky se Paul děsil. Kdo zná příjmení chlapíka, který mu pravidelně vozí objednané jídlo? Jasně, když Mickey neměl některý úterek naspěch, chvíli se zdržel a dal si cigaretu nebo životu nebezpečně levné východoevropské pivo. Jednou dokonce zůstal déle a koukali na půlku Roxanne z dévédéčka, nicméně dotaz na příjmení připadal Paulovi příliš osobní. Mickey mu řekl, že nepochází z Číny a že ho štve, když ho lidi automaticky považují za Číňana. Paul bohužel zapomněl, odkud to Mickey vlastně pochází, takže to byla další otázka, které se chtěl vyhnout.

„Prostě jen Mickey.“

„Takže žádní příbuzní, které bychom mohli informovat?“

„Ne, nikdo.“

Doktor Sinha z toho byl zjevně nesvůj. „No já pocházím z obrovské rodiny a musím říct, že vám závidím. Polovinu svého platu utratím jen za narozeninová přání.“

„To musí být náročné.“

„Taky že je!“ Doktorovi se nové téma očividně zalíbilo. „Sedm sourozenců a šestadvacet neteří a synovců, když jsem je počítal naposledy. Prásk – další dítě. Prásk prásk – dvojčata. Neustává to.“

„Páni.“

„Takže mám napsat, že pacient nemá žádné příbuzné?“

„Jo.“

„A co partnerka?“

„Ne.“

„Dobrá. Takže jste úplně sám. Tedy až na toho Mickeyho.“

„Jo.“

„Skvělé.“

„Přesně tak to od vás zní.“

Doktor Sinha rychle prolistoval ostatní papíry. „Tak to je asi všechno, pokud tedy nemáte vy nějakou otázku na mne.“

„Nemám,“ řekl Paul.

Oddělením se ozvalo hlasité zakašlání manžílka. Žádný „pořádný doktor“ se tam zatím neukázal.

„Vůbec žádnou otázku? Ani jednu?“ zeptal se doktor a v jeho pohledu byl náznak prosby.

Paul se mu snažil vyhovět. „Kdy odsud můžu odejít?“ Hned jak tu otázku vyslovil, uvědomil si, že právě na tuhle opravdu chce znát odpověď. Začala v něm rašit silná averze k nemocnicím.

„Zítra všechno znovu zkontrolujeme, a pokud bude vše v pořádku, za pár dnů vás propustíme.“ Na chvíli zaváhal. „Nicméně… chcete mluvit se strážci pořádku.“ Neřekl s „policií“, ale použil doslovný význam irského názvu policejního sboru.

„Ani ne,“ řekl Paul. Nechtěl – jaký by to mělo smysl? Ten člověk ho sice bodl, ale policie už na něho nemohla, alespoň ne bez spiritistické tabulky Ouija.

Doktor se zatvářil rozpačitě. „Omlouvám se, zjevně jsem to popletl. Není to můj rodný jazyk. Strážci pořádku chtějí mluvit s vámi.“

Paul pocítil náhlou nevolnost od žaludku. To bodné zranění odvedlo jeho pozornost od celkové situace. Vešel do pokoje a za pět minut tam zemřel chlápek – po fyzické konfrontaci s ním, během níž ten chlápek dospěl k rozhodnutí ho ubodat. Paul teď viděl, jak špatně to celé vypadá. Čím více o té situaci přemýšlel, tím obtížnější pro něj bylo interpretovat ji tak, aby vypadala alespoň trochu dobře. Nemohl se dostat do potíží se zákonem; porušil by tak druhé přikázání. Ohledně toho se ona vyjádřila zcela jasně.

Rozhlédl se po oddělení a za lítačkami na opačné straně zahlédl policejní bundu.

„Venku je policajt?“

„Ano,“ řekl doktor Sinha. „A mezi námi, mne i ostatní personál velmi těší, že tady je. Už nám ochotně pomohl zklidnit jednoho muže, který si vzal trochu moc metamfetaminu.“

Paul si prsty pročísl vlasy a stiskl zadní část krku, což dělal vždy, když ho přepadl stres.

„Panebože, panebože, panebože,“ řekl poté. „Tohle není dobrý.“

Doktor Sinha ho povzbudivě poklepal po ruce. „Klid, pane Mulchrone, všechno bude určitě v pořádku.“

„Jasně,“ řekl Paul, „protože přesně taková byla celá minulá noc.“

KAPITOLA 4

Paul přesně věděl, kde není.

Nenacházel se v advokátní kanceláři Greevy & spol., i když Shane Greevy seděl u stolu naproti němu a četl z velké, v kůži vázané knihy. Vypadal jako obvykle – hubený plešatící čtyřicátník, jenž navzdory věčnému úsměvu ve tváři nikdy nevypadal v pohodě. Usmíval se způsobem, jakým špatně placení dělníci nosí luxusní oblečení: jako by byl nucen vyhovět pokynům z ústředí. Když tak nad tím ale Paul přemýšlel, ve skutečnosti to nebyla kancelář Greevy & spol. Všiml si, že jeho podvědomí poněkud zmodernizovalo zařízení (všude mahagon a kůže) a dokonce přidalo působivé stojací hodiny do rohu. Ve skutečnosti jejich kancelář sestávala z pár ošuntělých místností ve čtvrti Phibsboro, nad prodejnou pohovek, která nedávno – po tříletém likvidačním výprodeji – nečekaně skončila.

Tento sen byl jedním z pouhých dvou, který si Paul kdy zapamatoval, a oba se mu hodně často vracely. Tomuhle dával obvykle přednost. Údajně bylo nezvyklé, že si člověk uvědomuje, že sní, právě ve chvíli, kdy se to děje. Nicméně tato skutečnost sama o sobě neznamenala, že by sám sebe dokázal probudit. Vypadalo to, že mu nezbývá než tam většinu nocí sedět, zatímco se ta scéna stále dokola opakuje.

Greevy zvedl oči od knihy a významně zakašlal, očividně rozmrzelý z toho, že se mu nevěnuje plná pozornost. A další věc byla ta kniha. Fidelmina závěť ve skutečnosti sestávala jen z několika obyčejných stránek.

Greevy pokračoval ve čtení: „… svůj majetek jakékoli povahy a typu, bez ohledu na jeho umístění, včetně domu na Richmond Gardens, spořicích účtů a portfolia akcií, odkazuji Donegalskému oslímu útulku.“

V tomto okamžiku osel stojící za Greevyho pravým ramenem zlověstně zavrčel. Paul si byl poměrně jistý, že osli nevrčí, ale za nic na světě se nechystal ověřovat reálnost svých nočních můr.

„Ještě před tím však poskytnu svému prasynovci Paulu Mulchroneovi následující zajištění.“

Paul zvedl oči ke své pratetě Fidelmě, která jako obvykle seděla obkročmo na oslovi. Ať řekl či udělal cokoli, nikdy nepromluvila. Stále měla ve tváři odmítavý, až znechucený výraz. Ani při jedné z těch dvou příležitostí, kdy se ve skutečném životě potkali, na něj nepromluvila. Poprvé byl šestiletý kluk, který neklidně postával za svou matkou. Zcela se soustředil na přidělený úkol – dávat pozor na velký modrý kufr. Fidelma a jeho máma se hádaly, až jim nakonec zabouchla dveře před nosem. Nic z toho nechápal. Stěžoval si na zimu a rozbrečel se, dokud matčiny slzy nezastavily jeho vlastní. Podruhé – a naposledy – se s Fidelmou setkal týden poté, co mu bylo dvanáct. Narozeniny měl den před máminým pohřbem, takže si na ně nikdo nevzpomněl. V místnosti, do níž ho zavedli, byl na zdi namalovaný obrovský strom. Paul se na něj upřeně díval, zatímco Fidelma ho opět zcela ignorovala a vedla kázání o „mládeži“ ke dvěma zmateným a čím dál naštvanějším sociálním pracovníkům. Pak se vyřítila ven. Jeden z té dvojice otevřel dveře a zakřičel za ní neslušné slovo a Paul ho od té doby neviděl.

„Bude moci využívat můj dům na Richmond Gardens a dostane příspěvek 500 euro měsíčně na živobytí. Jedná se pouze o dočasné opatření do doby, než si dokáže najít řádné zaměstnání, což je vzhledem k jeho špatnému startu do života výzva.“

A odtud pochází ta pětice slov, která ho poté definovala: „jeho špatný start do života“. Těchto pět slov ho tak rozlítilo, že se rozhodl její systém zneužít. Namísto hledání práce bude navždy žít z pěti set eur měsíčně. Sere na Fidelmu. Sere na osly.

„Za těchto podmínek. Zaprvé: nebude dostávat žádnou jinou pomoc jakéhokoli druhu od státu, charity, ani žádného jiného zdroje. Zadruhé: toto zajištění skončí, bude-li mít jakýkoli problém se zákonem.“

V té chvíli další člen osazenstva jeho snu zahučel a skákal na židli za Greevyho pravým ramenem. Byl to Martin Brown. Na sobě měl nemocniční župan, z otevřených skučících úst mu kapala krev. Bušil do starého psacího stroje, jako by dělal poznámky, důvody čehož zůstávaly mimo Paulovo chápání. Jeho přítomnost představovala nový a nevítaný přírůstek. Paul se snažil navázat oční kontakt s oslem; dokonce i ve snu se mu při pohledu na všechnu tu krev navalovalo. Brown byl nešťastný, že ho ostatní ignorují, tak vyskočil ze židle a běhal kolem stolu, shrbený jako šimpanz. Zmizel z Paulova zorného pole, jeho kostnaté ruce mu však sevřely hrdlo. Paul se je snažil vypáčit, Brownův stisk byl ale podivně silný. Greevy pokračoval ve čtení.

„Zatřetí: za účelem zlepšení svého charakteru bude povinen vykonávat šest hodin týdně charitativní práce, což bude ověřovat pan Greevy.“

Paul zakřičel, protože Brown se mu zakousl do pravého ramene. Snažil se ze všech sil vysvobodit, zatímco Greevy mlel dál. Brown chytil Paula a stahoval ho ze židle. Paul zvedl oči k Fidelmě, v jejíž tváři se zračil trvalý nesouhlas.

Pak ucítil, jak jím kdosi jemně třepe za levé rameno, a uslyšel další, měkčí a vzdálenější hlas.

„Paule? Paule? Jste v pořádku?“

Otočil se a spatřil Brigit Conroyovou, jak na něho shlíží se starostlivým výrazem ve tváři. To byla také novinka.

A pak stisk kostnatých rukou kolem jeho hrdla zesílil a on zakřičel.

Paul se s trhnutím vzbudil a zalapal po dechu. Díval se do starostlivé Brigitiny tváře.

Zářivkové osvětlení a vzduch nasycený dezinfekcí. Naškrobené povlečení škrábající na kůži, peřina zastrčená pod matraci, která ho omezovala v pohybu. Věděl přesně, kde je. V nemocnici. Položil hlavu zpátky na polštář a rytmické bušení jeho srdečního tepu v uších sláblo. Když se už v souvislosti s jeho situací vyjasnilo to „kde“, v těsném závěsu následovaly „kdo“, „kdy“ a zejména „proč“. Párkrát se zhluboka nadechl.

„Jak se cítíte?“ zeptala se.

Jakmile byl Paul schopný naplno vnímat, dokázal zaujmout pozici ve vztahu k Brigit, konkrétně být pořádně naštvaný.

„Skvěle, díky za optání,“ odvětil.

„Mrzí mě to…“

„Co vás mrzí? Že jsem skončil bodnutý? Tím se netrapte. Stejně jsem na večer nic neplánoval. Dostal jsem spoustu léků zadarmo, takže si tady hovím jako prase v žitě.“

Chtěla něco říct, Paul ale ještě zdaleka neskončil. Tento rozhovor si předem několikrát přehrál v mysli a ve svém vnitřním čtecím zařízení měl spoustu dalšího textu, který chtěl dostat ven.

„Nebo vás mrzí, že nemocnice musí provést spoustu testů, aby se ujistili, že krev, kterou mi naplival do tváře, neobsahovala nic příliš nakažlivého? Nebo že jsem teď podezřelý v případu vraždy?“ Jeho hlas postupně sílil vztekem. „Která z těch věcí vás mrzí?“

„Fajn, no… všechny.“ Zajíkla se a do očí se jí začaly drát slzy.

„To ne!“ řekl důrazně a vyčítavě na ni ukázal.

„Co?“

„Neopovažujte se, ani náhodou se sakra neopovažujte!“

„Cože?“ Do hlasu se jí vplížil náznak rozzlobení, když si prstem zatlačila na koutek oka.

„Však víte,“ řekl Paul. „Neopovažujte se brečet! Mám plné právo být nasraný. Tak mně to laskavě neberte.“

Přikývla na souhlas.

„A nesouhlaste se mnou. Nemáte být rozumná. Díky vám jsem mohl být mrtvý! Takže tady stůjte, bez pláče, a pěkně si vyslechněte ten sprďunk, který vám dávám.“

Tohle slovní spojení ještě nikdy v životě nepoužil, a když mu vylétlo z pusy, vnitřní korektor v jeho mozku vzhlédl od svých novin a jízlivě se ušklíbl. Kde se to tam sakra vzalo?

Brigit si cípem kapesníku utírala slzu z levého oka a v reakci na jeho nezvyklý výběr slov zvedla sotva postřehnutelně levé obočí. To ho z nějakého důvodu ještě více rozčílilo.

„A už vůbec se NEOPOVAŽUJTE považovat moje slova za legrační.“

Zběsile zavrtěla hlavou, ale i tak jí po rtech přelétl nervózní úsměv.

„Stačí, hned s tím přestaňte!“ Jeho tón se z rozzlobeného měnil na prosebný. Cítil, jak se jejich rozhovor stále více vychyluje z kurzu, který si původně vytýčil.

Brigit se neudržela a zahihňala se. Okamžitě si levou dlaní přikryla pusu a pravou zvedla jako gesto usmiřující omluvy.

„Nebuďte tak dětinská!“

Přikývla, ale z koutků pevně zavřených očí jí začaly kanout slzy úplně jiného druhu.

Zhluboka se nadechla nosem a sundala si dlaň z úst.

„Omlouvám se, moc se omlouvám,“ řekla. „Byla to dlouhá noc a… fajn, jsem v pohodě. Pokračujte.“

Vydechla, zakroužila hlavou a zatřepala pažemi, jako by se uvolňovala před rozběhem ke skoku do dálky.

„Dobrá,“ řekl. „Kde jsem skončil?“

„Dával jste mi sprďunk.“

Zhroutila se do židle za sebou, načež zabořila hlavu do peřiny kousek od jeho chodidel a její tělo se roztřáslo v záchvatu neovladatelného smíchu.

„Ne…“

Zatracená ženská! Chtě nechtě, Paul se také začal smát. Zvedla hlavu, a když se jejich pohledy potkaly, smích se znásobil. Veškeré napětí té situace se uvolnilo do vlny smíchu, který by nepochopil nikdo, koho nezachytil její spodní proud. Brigit byla hotová, tlačila si na hrudník a snažila se dýchat.

Závěs v nohách postele se rozhrnul a dovnitř nakoukla hlava doktora Sinhy. Ve tváři měl nejistý úsměv člověka, který se k veselí druhých připojuje příliš pozdě, než aby pochopil, co ho vyvolalo.

„Je všechno v pořádku, pane Mulchrone?“ zeptal se.

„Ano, je. Díky, pane doktore,“ odvětil Paul skrze smích. „Tohle je zdravotní sestra Conroyová… Je zodpovědná za to mé bodnutí.“

Brigit, stále neschopná slova, na doktora vesele zamávala ze své židle.

Doktor přejížděl pohledem z jednoho na druhého, zmatený jejich nepříčetností.

„Fajn… dobře. Těší mne, že se cítíte lépe,“ řekl nakonec. „Jen kdybyste se mohli trochu ztišit. Rušíte ostatní pacienty.“

Paul se pokusil zvednout ruce na znamení omluvy. Bolestivé píchnutí v pravém rameni zpomalilo mohutný příliv smíchu na čůrek.

Co se týče Brigit, tak ta si dlaněmi tlačila na oči – smích se změnil na rozesmáté lapání po dechu.

„Skvělé, děkuji,“ řekl doktor Sinha, mírně zavrtěl hlavou, zatáhl za sebou závěs a odešel.

Paulův pohled se skrze klidný vzduch, který mezi nimi teď vládl, setkal s Brigitiným.

„Opravdu mě to mrzí,“ řekla.

„Která část?“

„Všechny.“ Zaváhala. „Hlavně to bodnutí.“

„Skvělé. Chystám se vám navrhnout několik různých způsobů, jak mi to vynahradit. Můžete začít splněním svého slibu, že mě odvezete domů.“

KAPITOLA 5

Paul měl pevně zavřené oči a modlil se. Nikdy nebyl zbožný člověk, nicméně okolnosti mohou dohnat k víře kohokoli.

Matně si uvědomoval, jak mu Brigit objasňuje, co se stalo v hospici od ne zrovna srdečného rozloučení s panem Brownem do chvíle, kdy s ním třásla v nemocnici. Pacient, jehož při pokusu o vraždu stihl infarkt, dle všeho vyvolal skutečnou tsunami byrokracie. Paul se na tu myšlenku nedokázal soustředit, jelikož byl příliš soustředěný na vlastní život. Konkrétně na to, jak ho Brigitiny řidičské schopnosti bezpochyby předčasně ukončí.

„A pak ta stará fúrie Dobsonová…,“ řekla Brigit.

Za nimi se ozvalo nesouhlasné zatroubení.

„Aby ses neposral!“ vykřikla. „Dublinští řidiči pořád troubí.“

Paul se už déle nedokázal ovládat. „Ne,“ řekl. „Troubí, jenom když řídíš jako šílenec!“

Rozhořčeně se na něho podívala. „Vjel mi tam z ničeho nic!“

„Měl přednost!“ Vztekle zamával levou rukou, kterou neměl zavěšenou v popruhu. „Vidíš ten semafor? Červená, oranžová, zelená. Hlavně ta červená je důležitá. Máte semafory i u vás?“

„Ještě svítila oranžová!“ ohradila se nasupeně. „A abys věděl, ty chytrolíne, autoškolu jsem dělala v Dublinu.“

Za nimi zaječel další klakson.

„A tohle nebylo na mě.“

„Samo že nebylo,“ procedil mezi zuby. „Ale raději se budeme držet na správné straně silnice, jo?“

Paul jen přiložil dříví na oheň vzteku, který v Brigit zjevně neustále kypěl. „Tohle je typický mužský šovinistický postoj k řidičkám. To jste celí vy…“

„Ale není!“ přerušil ji. „Po světě jezdí spousta skvělých řidiček, ale ani jedna z nich… nesedí v tomto autě.“

Bylo pošmourné a ponuré páteční ráno, typické pro Dublin. Nebe mělo barvu rozmočených novin a všechno pod ním vypadalo jako špatná fotokopie sebe sama. Všichni chodci měli ve tváři stoický úšklebek; mašírovali vpřed, vstříc víkendové zemi zaslíbené. Pršelo, takový ten jemný mlžný déšť, v němž jste i s deštníkem v cíli své cesty zjistili, že jste nevysvětlitelně mokří. A to samozřejmě jen za předpokladu, že vás cestou neohodilo projíždějící auto.

„A mimochodem,“ pokračoval Paul, „za námi by mělo jet policejní auto. Jen abys věděla.“

Brigit nebyla zrovna dvakrát šťastná z toho, že se Paul nechal propustit z nemocnice na revers, ale zdaleka ne tak nešťastná jako mladý policista Danaher, pověřený tím, aby „ho chránil“. Poněkud znervózněl, když se ho Paul zeptal, před kým ho „chrání“, když jediná osoba, která projevovala nějaký vážný úmysl mu ublížit, byla již po smrti. Nutno však uznat, že kdyby v té chvíli býval věděl o kvalitě Brigitiných řidičských schopností, určitě by policistův úkol přehodnotil. Kdosi kdysi řekl, že člověk začíná stárnout, jakmile mu policisté začnou připadat mladí, nicméně Paul si byl docela jistý, že policista Danaher by připadal mladý komukoli. Budil dojem chlapce, který si půjčil tátovu uniformu a dělá ze sebe poldu. Byla z něj cítit mastička na akné a strach. Paul ho považoval za typ člověka, který v hloubi duše touží po tom, aby z něj po celý život vyzařovala autorita, ale teď ho deprimuje zjištění, že ji automaticky nezískal s navlečením uniformy.

Odbyli si krátkou debatu o tom, zda Paul je, či není za něco zatčený, během níž Brigit ze sebe sypala spoustu věcí o právech zatčeného. Paul si byl jistý, že většinu z toho posbírala z amerických kriminálních seriálů. Policista Danaher mu přišel vyděšenější z toho, že na něho mluví civilní osoba, která má kozy, než z její důkladné znalosti zákonů. Chudák kluk nevěděl, kam s očima, ale stejně se jí neustále díval přesně tam. Paulovi se ho zželelo, a tak mu sdělil svou adresu. Řekl mu, že je beze všeho může následovat a „chránit“ ho, bude-li třeba. Policista Danaher vděčně přikývl a odskočil si zatelefonovat mámě, aby se jí zeptal, jestli je to v pořádku.

Brigit se otočila a podívala se za ně, přičemž podle všeho zapnula ve své hlavě autopilota, kterého její auto stoprocentně nemělo. „Žádné policejní auto nevidím.“

Paul usoudil, že policista Danaher určitě zastavil u některé z těch tří nehod, které Brigit zcela jistě způsobila od chvíle, kdy vyjeli od nemocnice. Doktor Sinha se z Paulova odchodu netvářil nijak rozladěně, jakmile podepsal revers. Brigit sice Paulovi přinesla kabát, který nechal v sesterně v hospici, ale v důsledku rozsáhlého krvácení po tom bodnutí přišel o košili a sako. Doktor Sinha mu přinesl tričko z nemocniční krabice ztrát a nálezů, které nikdo nechce zpátky. Zjevně pocházelo z nějakého charitativního běžeckého závodu. Přestože se Paul ze všech sil snažil, nedokázal v doktorových očích rozeznat ani záblesk sarkasmu, když mu Sinha podával žluté tričko okrášlené hrdým nápisem „Porazím rakovinu“.

Brigit prudce řízla zatáčku na trojku, přičemž jeden chodec jen o vlásek unikl tomu, aby se z něho stal statistický údaj. Po několika dalších zatroubeních, pár neslušných gestech a naprostém ignorování systému jednosměrných ulic konečně dorazili na Richmond Gardens, kde Paul bydlel.

Před nějakými pěti lety Richmond Gardens a okolní ulice tvořily jednu z oblastí, které měly nakročeno k lepší budoucnosti, do níž však nikdy nedorazily. Tvrdě narazily na zeď oddělující dělnické ghetto od ráje pro střední třídu a spadly zpátky na zem. Z lahůdkářství se opět stala prodejna rychlého občerstvení a luxusní vinotéka teď byla večerkou s kýčovitou neónovou reklamou.

Samotná ulice byla slepá a tvořily ji malé řadové domky, které na jedné straně (právě tam, kde bydlel Paul) zezadu lemoval Královský kanál. Zvenku vypadaly hrozivě stísněně, asi proto, že takové většinou skutečně byly. A nad celým okolím se tyčil mohutný národní stadion Croke Park. Dominoval panoramatu jako futuristická vesmírná loď, která přistála mezi řadovými domky postavenými na začátku dvacátého století.

Brigit si odepla bezpečnostní pás a natáhla se na zadní sedadlo pro kabelku.

„Vidíš? Byla to brnkačka. Strachuješ se kvůli…“

Zmlkla, když si všimla, že domy za Paulem se pomalu pohybují. Pak si vzpomněla na ruční brzdu. Paul významně mlčel.

Brigit vystoupila a obešla auto ke dveřím na spolujezdcově straně, protože byly trochu „ošidné“, tedy nedaly se zevnitř otevřít kvůli poškození karosérie způsobenému při nedávném pokusu o zaparkování. Otevřela je za ztrápeného skřípění nešťastného kovu a pomohla Paulovi vystoupit. Měl strach, že ten hluk přitáhne nežádoucí pozornost. Paní Corrieová zrovna neskákala radostí, že má před svým domem trvale zaparkované jeho podělané auto, a rozhodně se neostýchala o svůj názor podělit. Naštěstí se závěs v jejím okně ani nepohnul. Možná se konečně vydala postěžovat si na radnici, jak mu opakovaně vyhrožovala.

Paul kdysi uvažoval, že by si pořídil psa, ale jedinou „zahradu“ u jeho domku tvořil vydlážděný plácek metr a půl na dva metry vepředu a on byl přesvědčený, že žádný pes by neměl žít na menším prostoru než odsouzený vrah. Zadní strana domku přiléhala těsně ke kanálu, který přinejmenším fungoval jako příkop chránící proti zlodějským sklonům místních uličníků. Takže Paul neměl žádného psa a jeho „předzahrádce“ dominoval obrovský keř. Se zelenými listy. Paul nepatřil zrovna k nadšeným zahrádkářům a přibližně jednou za rok se s tím keřem dostal do potyčky, když ho nějaká přerostlá větev píchla do oka. Kuchyňským nožem pak několik větví vždy odřezal a následujících čtrnáct dnů se na sebe navzájem mračili. Letošní potyčka měla zpoždění. Keř se znovu mohutně roztahoval a překážel ve výhledu. Proto teprve až došli k brance, tak…

„No vy ste ale krásnej páreček!“ Paul ten hlas okamžitě poznal, aniž viděl jeho zdroj. Na venkovních schodech seděl a radostně se na ně usmíval Bunny McGarry.

KAPITOLA 6

Když se zpoza zídky ozvala ta posměšná poznámka s corkským přízvukem, Paulovi se sevřel žaludek. Ne že by ho to překvapilo. Bunny se vždycky objevil. Paul jen doufal, že si na pár hodin bude moct zdřímnout, než se s ním setká.

Bunny McGarry seděl na horním schodku, své mohutné tělo pohodlně rozvalené a zachumlané v černém kabátu z ovčí kůže, který ho chránil před ranním chladem. S potěšením likvidoval obsah sáčku s croissanty za pomoci umělohmotného nože a několika malých vaniček s margarínem. Pomačkaný oblek měl vpředu pokrytý spoustou hnědých drobků. O zídku stála opřená hokejka na pozemní hokej, kterou nosil všude s sebou.

„Na mou věru, je to Paulík.“ V jeho hlase vždy zněl zpěvavý tón radostného výsměchu, jako by byl na spadnutí nějaký vtip, o který se však s vámi Bunny nehodlal podělit. Jeho obličej měl červený odstín, který lze obvykle spatřit jen na zadcích paviánů; Paul nikdy nevěděl, jestli za tím stojí záliba v chlastu, nebo vztek bublající pod povrchem toho muže, či oboje.

Bunny měl ostražité černé oči, které se nikdy nedívaly stejným směrem, jelikož levé bylo tupozraké. Působily znepokojujícím dojmem, že jedno drží hlídku, zatímco druhé se zabývá svými nekalými záležitostmi. Bunny toho vždy naplno využíval. Několik lidí už Paulovi tvrdilo, že donutili Bunnyho McGarryho uhnout pohledem, ale on žádnému z nich nevěřil. Nedokázal ani odhadnout jeho věk, protože po celou dobu, co ho znal, vypadal Bunny pořád stejně. Musel mít kolem padesáti, ale to je lidský věk, který pro Bunnyho až tak neplatil. Paulovi připomínal jednu z těch soch na Velikonočním ostrově, pokud by se tedy dokázaly šklebit.

„Zdravím, Bunny.“ Paul cítil, jak z něho vyprchává poslední zbytek energie. „Koukám, že akorát snídáte.“

„Jo, tohle je nejlepší část celýho rána, Paulíku – čerstvý croissanty přímo z pekařství.“

Jeden si přidržel u nosu a teatrálně vdechl jeho vůni. „Zatraceně úžasnej.“ Pak croissant strčil zpátky do papírového sáčku a začal vstávat. „Francouzi jsou sice banda pičusů, ale chleba udělat umí.“

„Nevěděl jsem, že vstáváte tak brzy ráno,“ řekl Paul.

„Ale Paulíku,“ zasmál se Bunny. „Já nikdy nespím. Kdo jinej než ty by to měl vědět?“

Postavil se, sestoupil ze schodiště a zaujal svůj normální postoj.

Měl nepříjemný zvyk stát trochu moc blízko k lidem, s nimiž mluvil. Žil v intimní zóně druhých. Sto pětaosmdesát centimetrů vysoký, viditelně při těle, ale zároveň statný. Poměr sádla ke svalům se nedal s jistotou určit, ale pokoušel by se o to jen blázen. Bunny nejenže zápasil neférově, ale měl z toho navíc škodolibé potěšení.

Paul si stále pamatoval na jednu dávnou událost, kdy se do Bunnyho chtěl před jednou hospodou pustit Gary Kearney, bývalý boxer. Paul tehdy patřil ke skupině kluků, kteří se potloukali v sousedství. Do třídy s ním chodil Alan Murphy, s jehož mámou Kearney nedlouho předtím začal žít na hromádce. Pár měsíců poté, co se k nim Kearney nastěhoval, začal Alan často padat ze schodů. Jenže bydleli v bytě v přízemí. Bunny se u nich jednou zastavil a dlouho tu situaci s Alanovou mámou probíral, což se Kearneymu nelíbilo. Když mu Bunny nabídl, že to vyřeší jako gentlemani, Kearney nemohl uvěřit svému štěstí. Nestačil si ani svléknout kabát, když se na něho Bunny vrhl. Kearney se nezmohl na jediný úder. Když to skončilo, Bunny podal Alanovi ruličku pevně zabalených mincí, kterou držel v ruce, a řekl mu, aby vzal ostatní kluky a šli si koupit něco dobrého na zub. Kearney se poté odstěhoval a po zbytek života při mluvení zadrhával. A Alan už nikdy ze schodů nespadl.

Bunny si všiml, že má oblek vpředu posypaný drobky z croissantů, a obrátil oči v sloup. „Jak to ale vypadám. Musím se omluvit. Nečekal sem společnost ženskýho pohlaví.“

Oprášil ze sebe drobky, jeden větší si dal do pusy, zdvořile se uklonil a natáhl k Brigit ruku dlaní nahoru. „Mylady!“

Pak vrhl na Paula varovný pohled. „No tak, Paulíku, nebuď neslušnej. Představ mě týhle mladý dámě.“

Paul měl vždy chuť poslat ho někam, ale pokud se ze svých zkušeností něco naučil, pak to, že cesta nejmenšího odporu byla v tomto případě ta nejlepší.

„Bunny, toto je Brigit Conroyová.“

Cítil, jak Brigit přejíždí očima z jednoho na druhého a snaží se rozlousknout, jestli je Bunny přítel, nebo nepřítel. Chvíli váhala a pak nesměle natáhla ruku. Bunny ji chytil a divoce s ní zatřásl. „Bunny McGarry, k vašim službám.“

Brigit se mu rychle vytrhla, aby se vyhnula případnému rukypolíbení. Bunny se narovnal tak plynule, že náhodný přihlížející by si toho ani nevšiml.

„Těší mě,“ řekla Brigit.

„Venkovská dcerka – ze Sliga, že?“

„Z hrabství Leitrim.“

„Sakryš, Leitrim, ta Bohem zapomenutá prdel světa. Už víc jak deset let vodtamtud nevzešel žádnej dobrej pozemní hokejista. Vůbec se vám nedivím, že ste vodešla, zlato. Kdyby všichni chlapi odtamtud měli stejnou mušku jako hokejovej tým, už byste dávno umřela na přejebaný uši.“

Brigit v chladném ranním vánku párkrát otevřela a zavřela pusu. Takový účinek měl Bunny na lidi.

„A teď můžete odejít, drahoušku, jestli chcete,“ pokračoval Bunny. „Paulík a já toho máme hodně na probrání.“

„Ne, díky,“ odvětila odhodlaně. „Myslím, že zůstanu.“

Bunny na ni krátce pohlédl. „No jo, holka z Leitrimu se dycky pozná, ale jen tak se nedá. Tak jak se ti vede, Paulíku?“

„Skvěle, Bunny. Jak si stojí váš hokejový tým? Prý jste zase sestoupili.“

Bylo to hloupé. Věděl to hned, jak to řekl, ale Bunny ho teď dožíral víc než obvykle.

Bunny zvedl obočí, jako by dával najevo, že tu poznámku bere na vědomí a že mu ji oplatí někdy později.

„Doslech sem se, žes měl pár hodně rušnejch dnů. Prejs zabil nějakýho chlápka.“

„Ne, nezabil,“ skočila do toho Brigit. „A co je vám vlastně po tom?“

„Sem velmi blízkej starej přítel…“

V té chvíli do ulice prudce zahnulo policejní auto a s pištěním pneumatik zastavilo.

Bunny se na ně krátce podíval. „Aj aj, Paulíku, doufám, že nemáš problémy se zákonem.“

Z auta vystoupil policista Danaher. Když spatřil Paula, viditelně se mu ulevilo. Očividně se děsil toho, že by musel vysvětlovat, jak mu invalidní podezřelý zmizel přímo pod nosem.

„Dobré ráno, pane Danahere,“ řekl Paul. „Říkali jsme si, kam jste se poděl.“

„No, omlouvám se. Já…“ Zarazil se, když si všiml řeči těla tříčlenné skupinky a zaregistroval napětí. „Všechno v pořádku?“

„Jasně, v naprostým,“ řekl Bunny. „Sme starý přátelé, co se dlouho neviděli.“

„Ne, není to v pořádku,“ řekla Brigit s nemístným tónem vítězství v hlase. „Tento pán nás obtěžuje.“

„Božínku, fakt?“ zeptal se Bunny s předstíranou nevinností. „Tak to se moc vomlouvám.“

Policista Danaher vyrazil k němu.

„Promiňte, pane…“

„Pro tebe žádnej pán, synku, ale detektiv seržant McGarry.“

Danaher se zastavil, jako by narazil do neviditelné zdi. Pusa mu zřejmě fungovala rychleji než mozek, protože zněl překvapeně, když se zeptal: „Máte nějaký průkaz?“

Bunny na něho vyštěkl: „Můj průkaz bude moje bota ve tvý zatracený prdeli, synku. Seš z Glasnevinu?“

Otřesený Danaher přikývl, neschopen slova.

„Tak vyřiď seržantovi O’Brienovi, že mu Bunny McGarry vzkazuje, aby svoje chlapečky naučil slušnýmu chování.“

Danaher udělal krok vzad, pak krok vpřed, pak chvíli přešlapoval na místě, jako zajíc oslepený reflektory auta.

„Odprejskni,“ řekl Bunny jemně. „Hodnej kluk.“

Danaher, rudý až za ušima, se otočil a zamířil ke svému autu.

„Myslel jsem, že vás znají všichni, Bunny,“ poznamenal Paul.

„Co s tím nadělám? Dneska už k nám nenastupujou pořádný lidi.“ Podíval se na své nehty, jako by tu záležitost pouštěl z hlavy. „Ale dost už bylo o mně. Vražda – to je pro tebe pěknej krůček nahoru, Paulíku.“

„Nebyla to vražda,“ řekla Brigit.

„Fakt, slečinko?“ odvětil, ale nespustil přitom oči z Paula.

„Možná bys už měla jít, Brigit,“ řekl Paul. Jako by se snažil zadržet příliv.

„Bylo to v sebeobraně,“ pokračovala.

„Takže sebeobrana,“ řekl Bunny. „Já sem slyšel, že vešel do pokoje a pět minut na to se ho snaží odrazit smrtelně nemocnej pacient.“

„Takhle to nebylo,“ řekla Brigit.

„A jak to můžete vědět, drahoušku?“

„No, drahoušku,“ odvětila, „vím to…“

Svět se nechutně zachvěl a zpomalil. Paul viděl přijíždějící vlak, který velkou rychlostí mířil přímo do něho.

„Protože jsem tam byla,“ dokončila to Brigit se zjevnou vzpurností v hlase. Paul neviděl její tvář, jen si představil, jak její výraz spravedlivého vzteku poněkud zeslábl, když spatřila Bunnyho obličej, jak se rozzářil.

„Tak vy ste tam byla,“ zopakoval.

„Ano,“ řekla a snažila se, aby zněla více sebejistě, než se cítila. „Pracuji tam jako sestra.“

„A pustila ste ho do pokoje oběti.“

„Ano. Ne. Takhle to nebylo.“

Bunny konečně spustil oči z Paula a podíval se přímo na Brigit.

„Takže Paulíkova přítelkyně. Tím se to vysvětluje.“

„Ne, já…,“ zakoktala se. „Nejsem jeho… špatně jste to celé pochopil.“

„Opravdu?“ řekl Bunny. „Nejste náhodou nějakej anděl smrti? Trefil jsem to? Pomáhal vám držet polštář?“

„Ne, tak…“ Brigit si vztekem dupla. „Jste prostě jen…“

„Tak dost,“ řekl Paul. „Pobavil jste se, Bunny, ale jsem unavený.“

Bunny se usmál. „To se nedivím. Umím si představit, jak tě tohle kotě udržuje ve střehu. Rád sem si s tebou pokecal, Paulíku. Uvidíme se hodně brzy.“

Sebral svou hokejku, udělal krok vpřed a změřil si Paula pohledem. „Máš pěkný tričko.“ Pak strčil hnědý papírový sáček se zbývajícími croissanty Paulovi do popruhu a zasalutoval. Mrkl na Brigit, vyrazil po chodníku a při chůzi si energicky pohupoval hokejkou. Když míjel hlídkový vůz, v němž seděl zostuzený policista Danaher, bouchnul hokejkou dvakrát do kapoty a zamával mu.

„Jak se opovažuje? Nemůže přece…,“ spustila Brigit.

„Může si dělat, co chce,“ přerušil ji Paul a nepodařilo se mu potlačit v hlase vztek.

„Tohle je policejní zastrašování,“ řekla.

„Tohle je Bunny McGarry,“ odsekl jí. „Ničemu nerozumíš, ale do všeho musíš mluvit, že?“

Brigit rozhořčeně couvla.

„A to má být jako co?“

Paul odhodil papírový sáček na chodník a zdravou ruku zabořil do kapsy kabátu, aby vytáhl klíče od domu.

„Na tom nezáleží. Díky za odvoz.“

„Tak počkat…“

Paul ale nečekal. Jedním plynulým pohybem vstoupil dovnitř a rychle za sebou zabouchl dveře. Aniž by zvedl oči k portrétu pratety Fidelmy nad krbovou římsou, cítil, jak ho kritickým pohledem sleduje.

Po chvíli se ozvalo bouchnutí branky.

KAPITOLA 7

„Jak to, že tady není zrcadlo?“ zeptala se Brigit.

Detektivu inspektorovi Jimmymu Stewartovi bylo padesát devět roků, jedenáct měsíců, tři týdny a dva dny. Měl shodné jméno s někdejší hvězdou zlaté éry Hollywoodu, což při jeho nástupu k policii mnozí považovali za velmi zábavné. Starší kolegové dělávali na jeho účet vtipy, sice ne moc dobré, ale aspoň tak pomáhali zabít čas během nudné služby na stanici. Často docházelo také na napodobování, většinou hodně špatné, ale to jméno a zvláštní hlas obvykle stačily k tomu, aby lidé poznali, kdo to má být. Nijak zásadně mu to nevadilo. Všichni ti staří muži dnes viseli na velké dřevěné pamětní desce na chodbě a jeho jméno k nim mělo přibýt za pouhých pět dnů bez ohledu na to, zda se mu to líbí, či nelíbí. I když existoval jeden způsob, jak se tomu vyhnout: nechat se do následujícího pondělí zastřelit. Pak by místo toho skončil na mramorové desce ve vstupní hale.

„Potřebujete zrcadlo, slečno Conroyová?“ zeptal se detektiv Wilson. „Myslím, že vypadáte dobře.“

Stewart zavrtěl hlavou, ale nezvedl k němu pohled. Wilson byl idiot nejhoršího typu: velmi vzdělaný. Jimmy ho měl na starost, což bral jako další z potup, které se na něho v posledním půlroce snesly v rámci „utlumování“ jeho role. Téměř každý člen irské policie si odslouží svých třicet let, vezme si výslužné a uteče. Stewart byl výjimka; držel se tam až do úplného konce. Nevěděli, co s ním mají dělat. Nejen že byl nechtěný, ale co hůř: býval by zůstal déle, kdyby ho byli nechali. Nic jiného než tohle neuměl. Stal se institucí. Každý, kdo ve sboru zůstal tak dlouho, obvykle seděl ve vedení. Stewartův služební postup, v prvé řadě nijak rychlý, se zastavil u detektiva inspektora. Nikdo mu to samozřejmě nikdy neřekl, ale v cestě mu stál jeho styl řeči typický pro předměstí Finglas. Vyšší důstojníci by neměli mít stejný dublinský přízvuk jako chlapíci, které posílali za mříže. Stewartovi to bylo jedno. Věděl, odkud pochází, stejně jako všichni se zdravým sluchem. Kromě toho byl v srdci opravdovým poldou, který chytá zločince. Pokud by na služebním žebříčku postoupil jen o příčku výš, trávil by většinu času na strategických poradách, kde se myslí nově. Do prdele s tím. Svou práci miloval, byť to nebyla opětovaná láska. A teď se jeho dny ve sboru blížily ke konci. Jedinou šanci, jak by se ve zbývajícím čase mohl dostat k nějaké obstojné vraždě, viděl v tom, že by ubil Wilsona k smrti tou lahví šampaňského, kterou dostal coby předčasný dárek k odchodu do penze. To však nesvědčilo o dobrých detektivních schopnostech jeho kolegů. Jimmy Stewart se napil alkoholu jen jednou v životě. Nechutnal mu.

„Abych to vyjasnil,“ pokračoval Wilson, „když jsem řekl, že vypadáte dobře, nemyslel jsem to v žádném sexuálním kontextu.“

Stewart si znovu – už podruhé – pročítal své poznámky, aby měl naprostou jistotu, že na nic nezapomněl. Napětí, které tam Wilson právě vytvořil, nechal viset ve vzduchu, dokud nedošel na konec stránky.

„Má na mysli jednosměrné zrcadlo, jaké mají v každém kriminálním seriálu.“ Stewart zvedl oči k sestře Conroyové a usmál se na ni. „Taková tady bohužel nemáme.“

„Aha.“ Tvářila se zklamaně.

„Takže,“ pokračoval Stewart, „pokud máte chuť dát detektivu Wilsonovi ránu do břicha, já nedávám pozor a nikdo jiný vás tady nevidí.“

Otočil stránku a četl dál.

Stewart byl naštvaný.

Už nějakou dobu se kvůli odchodu do penze cítil rozmrzelý. Neměl žádné koníčky. Rybaření ho k smrti nudilo, z kutilství dostával kopřivku a golf považoval za zkaženou procházku přírodou; tedy pokud by v prvé řadě rád chodil na procházky. Jediný sport, který měl rád, byl americký fotbal, a to díky časté noční službě na stanici v devadesátých letech, kdy v televizi nic jiného nedávali. To by měl zaplněné nedělní večery na pět měsíců v roce. Takže mu stále zbývalo šest a půl dne, kdy se mohl těšit na úplné hovno.

Pak tady byla ta konkrétní rozmrzelost, kterou cítil pokaždé, když uviděl Wilsonův velký, zářící obličej orámovanými zrzavými vlasy nebo uslyšel jeho kňouravý hlas nebo – což bylo ještě horší – ho poslouchal, jak do konverzace nenuceně tlačí svůj titul z kriminologie z té zpropadené Trinity College. Stewart ho měl učit, jak to chodí při vyšetřování, víc ho ale zajímaly jiné věci, třeba za které provázky se tahalo, aby tenhle vnuk bývalého ministra financí, jemuž ještě teklo mléko po bradě, získal odznak detektiva. Wilsona měl na krku už skoro tři týdny. Za tu dobu Stewart přesně devětkrát citoval Dannyho Glovera ze Smrtonosné zbraně, ale jeho mladší kolega se ani jednou nechytil. Stewart byl na tyhle sračky už opravdu moc starý.

To všechno stálo za jeho každodenní rozmrzelostí, ale ne za tou dnešní nadměrně vysokou. Za tu mohla Brigit.

Za šestatřicet let jejich manželství přesvědčila nesmírně trpělivá paní Stewartová svého workoholického manžela přesně dvakrát, aby vyrazili na zahraniční dovolenou. Detektiv inspektor Stewart neměl rád zahraničí. Neměl rád moře, slunce, ani cizince. Nikoli rasisticky, ale oni tvrdohlavě mluvili svými jazyky a on měl policajtský patologický odpor k věcem, jimž nerozuměl. Na druhou zahraniční dovolenou jeli na Krétu. Nelíbilo se mu tam, ale nechával si to z valné části pro sebe. Jeho žena porodila a vychovala čtyři děti, které všechny miloval a tři z nich měl rád. Když se už podvolil, usoudil, že si manželka tu dovolenou zaslouží, takže ji nebude kazit naříkáním a stěžováním. Druhý večer poznal, že je mu špatně z jídla. Když to jedli, chutnalo to dobře a on pak na sobě nedal nic znát, jen si potají zašel na recepci pro další toaleťák. Pak trpělivě čekal a měl tu slušnost, že v následujících dnech ani jednou nepronesl „Vždyť jsem to říkal“. Dokonce ani při žádné z těch vzácných příležitostí, kdy ani jeden z nich neseděl na záchodě. Teď jeho žena odjela na autobusový zájezd po Evropě se svým bridžovým klubem. Jejich pes jedl mražené večeře, které trpělivá paní Stewartová s láskou připravila pro svého manžela, jenž hltal jídlo z donášky, které normálně nesměl. Stewart byl přesvědčený, že manželství stojí na kompromisech. Kompromisech a lžích. Dobrých lžích. Detektiv inspektor Stewart měl zvláštní smysl, který ho varoval, když se blížila nějaká nepříjemná sračka. Stačil jeden pohled na zářivý obličej sestry Conroyové a on měl nutkání zajít si pro další toaleťák.

Dostavila se dobrovolně, aby podala výpověď o událostech, k nimž došlo předchozí večer v hospici svaté Kláry. Byl to binec, ale taková už smrt bývá. Tím se netrápil. Na místo činu dorazil hned ráno a její verze toho, co se tam událo, se shodovala s důkazy. Ten chudák stará Brown se podle všeho z posledních sil držel života i příčetnosti, ale ani jedno neudržel. Bodl do ramene jakéhosi dobroděje, který ho přišel navštívit, a v následné potyčce mu selhalo srdce. Všichni pacienti naštěstí své cennosti odevzdávali do úschovy při příjmu, takže mohli zcela vyloučit loupežný motiv. Poněkud nepříjemnou otázkou, na kterou někdo někde bude muset odpovědět, však zůstávalo, jak se Brown dostal k vystřelovacímu noži. Upřímně řečeno, koho napadne prohledávat umírajícího pacienta, jestli u sebe nemá zbraň?

Sestra Conroyová jasně řekla, že Mulchrone šel navštívit Browna na její žádost. Podobné službičky si lidi prokazují běžně. Službička za službičku, tak to v Irsku chodí. Jediný důvod, proč Stewart právě teď seděl vedle toho budižkničemu detektiva Wilsona, byl ten, že někdo někde prokázal službičku starému kámošovi a zařídil tlačenku jeho vnukovi. A především to, že se Stewart nacházel v té vyšetřovací místnosti, bylo výsledkem další službičky. Touhle nevražednou vraždou by se kriminální policie nezabývala, ale kdosi požádal vrchního inspektora Drakea. Vrchní inspektor bezpochyby zase prokazoval službičku někomu dalšímu. Proběhl diskrétní telefonát. Pacienti napadající náhodné idioty by mohli vrhnout špatné světlo na hospic a tak dále a tak dále, šlo by to tedy vyřešit „ohleduplně“, zejména proto, že dotyčný pacient, přestože původem z Irska, měl americký pas. Jinými slovy, mohl bys Jimmy prosím držet Wilsona za ruku, aby to velkolepě nezkurvil, a pro smilování boží to nenech uniknout do novin. Službičky za službičky.

Sestra Conroyová však Stewarta rozčilovala hlavně z jiného důvodu: většina lidí podávajících svědeckou výpověď je buď nervózní, rozezlená, nebo prostě nasraná kvůli tomu, že tam musí být. Conroyová však nebyla ani nervózní, ani rozezlená, ani nasraná. Byla z toho nadšená. Ne jako nějaký psychopat, který ujíždí na smrti, tedy aspoň pokud Stewart zcela neztratil detektivní čuch. Ne, projevovala ten druh nadšení, kterým se obvykle vyznačují svědci, kteří našli Boha, nikoli mrtvolu. Vypadala opravdově natěšená, že může policii pomoci při vyšetřování, což bylo podle Stewartových zkušeností hodně neobvyklé. Detektiv inspektor Jimmy Stewart neměl rád neobvyklosti. Než se člověk naděje, z neobvyklosti se stane nepříjemnost a pak je to už jen krůček, skok a záludný řetěz důkazů k tomu, aby se z nepříjemnosti stala komplikace. A komplikace Jimmy Stewart upřímně nenáviděl. Všechno to stálo na instinktu a on si byl plně vědom toho, že to nedávalo smysl, a proto to neprobíral s tím chlapečkem s titulem z kriminologie. To však neznamenalo, že to nebylo skutečné. Mezitím tečkoval S a R, čárkoval A a Č a čekal, až se objeví K a A.

Co se týče Brigit, ta překonávala poměrně silné zklamání. Všechny ty skotské krimi romány, které zahrnovaly víc mrtvol, než mělo Skotsko ve skutečnosti živých obyvatel, v ní zanechaly vysoká očekávání spojená se systémem trestního řízení. Samozřejmě se kvůli Brownově smrti cítila provinile, jednalo se však o pouhé posunutí termínu něčeho, co bylo už na spadnutí. A cítila se také hrozně kvůli Paulovu zranění, i když tento pocit značně oslabil poté, co jí zabouchl dveře před nosem. Přesto ale byla téměř svědkem úmrtí, k němuž došlo při pokusu o vraždu – a to bylo hodně vzrušující, ne? Zřejmě nebylo. Ten starý detektiv si hodinu dělal poznámky, zatímco jeho zrzavý kolega se pokoušel o nezávaznou konverzaci, čímž celé té sešlosti dodal atmosféru úděsné schůzky naslepo. Něco ji napadlo.

„Neměli byste si to nahrávat?“ zeptala se.

„Zapisuju si to.“

„Ale…“

Stewart se na ni znovu podíval. Bohužel si uvědomil, že mu připomíná jeho nejmladší dceru. Odložil pero.

„Většinu výpovědí si nahráváme, ale v tomto případě to není nutné, jelikož se jedná o svědecké prohlášení,“ řekl.

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptala se.

„Jste svědkyně, nikoli podezřelá,“ odpověděl Stewart. „Pokud tedy nechcete učinit šokující přiznání.“

„Ne, to tedy nechci.“

„Za pokus to stálo.“ Stewart se vrátil ke svým poznámkám. „A kromě toho jediná výslechová místnost s funkčním magnetofonem, která je aktuálně k dispozici, je trojka a v té nefunguje topení. A já jsem už moc starý na to, abych se vláčel s přímotopem z horního patra.“

Brigit se významně podívala na mladšího Wilsona.

Stewart na něj vrhl letmý pohled a sarkasticky se zasmál. „On je vědátor. Netahá nic těžkého.“

Wilson se zatvářil kysele.

„No dobrá,“ řekla Brigit. „Já jen, že… prostě jsem čekala něco na způsob křížového výslechu. Jako třeba že jeden z vás by dělal hodného policajta a druhý zlého.“

„Toto jsou velmi zastaralé postupy,“ řekl držitel titulu z kriminologie.

„Ano,“ řekl Stewart. „Hodný polda a zlý policajt už šli domů. Já jsem jiný typ policajta.“

Brigit zasvítily oči. „To jste…?“

„Co?“

„To jste citoval Vica Mackeyho?“

Stewart potlačil úsměv. „Možná.“

„Koho?“ zeptal se Wilson.

„Toho chlápka ze seriálu Policejní odznak,“ vysvětlila Brigit.

„Aha, to jsem nikdy neviděl,“ řekl Wilson.

„Je velký příznivec těch skandinávských kriminálek,“ prohodil Stewart.

„Jsou výborné,“ dodal Wilson.

„Jo,“ řekla Brigit, „pokud vám teda nevadí, že lidi hodinu tesklivě zírají na fjordy, když by měli řešit zločiny.“

Stewart se zašklebil. Nemohl si pomoci, ale začínala mu být sympatická.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře, které se vzápětí otevřely a objevila se v nich hlava službu konající seržantky Moiry Clarkeové.

„Můžete prosím na okamžik, inspektore Stewarte?“

Stewart vstal a vyrazil ke dveřím. „Hned se vrátím,“ řekl sestře Conroyové, načež kývl směrem k Wilsonovi. „Pokud se pokusí o cokoli se ‚sexuálním kontextem‘, křičte.“

„A co když se o něco pokusím já?“ zeptala se Brigit.

„Aha, snažíte se to hned zkraje zahrát na nepříčetnost, že? Chytré!“ odpověděl Stewart.

Wilson zrudl, zatímco Brigit se snažila zamaskovat úsměv nervózním zakašláním.

Stewart vyšel na chodbu za Clarkeovou a zavřel za sebou dveře. „Neuvěříte, co Wilson…“

Zbytek věty mu uvízl v hrdle, když spatřil seržantčin výraz.

„Týká se to vaší mrtvoly…“

Pár minut nato Stewart usedl zpět na svou židli ve výslechové místnosti, vzal do ruky pero a podíval se na Brigit.

„Slečno Conroyová, slyšela jste někdy o muži jménem Jackie ‚Škleboun‘ McNair?“

Její oči se opět rozzářily a Stewart pocítil nevolnost od žaludku.

„Ten chlap z případu Locika? Známý společník nechvalně proslulých Fallonů a…“ Všimla si Stewartova výrazu a zmlkla.

Stewart odložil pero, zavřel oči a palcem a ukazovákem levé ruky si stiskl kořen nosu.

Komplikace.

Aniž otevřel oči, řekl: „Buďte té dobroty, Wilsone, a přineste ten přímotop.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž bez tváře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.