Stephen King

LISEY

A JEJÍ PŘÍBĚH

Copyright © 2006 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2007

Original English title: LISEY’S STORY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-147-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-148-1 (mobi)

Pro Tabby

Kam chodíš, když jsi osamělý?

Kam chodíš, když zesmutníš?

Kam chodíš, když jsi osamělý?

Půjdu za tebou,

až hvězdy zesmutní.

– RYAN ADAMS

Milá

Milunko

Část 1: Honba za dardou

„Kdybych byl měsícem, vím, kam bych spadl.“

– D. H. Lawrence, Duha

I. Lisey a Amanda

(Všechno je při starém)

1

Manželky slavných spisovatelů jsou před zraky veřejnosti téměř neviditelné, a nikdo to nevěděl lépe než Lisey Landonová. Její manžel získal Pulitzerovu cenu a Státní knižní cenu, ale Lisey poskytla v životě pouze jediné interview. Bylo určeno pro známý ženský časopis, ve kterém vychází sloupek „Ano, on je můj manžel!“ Na půlce vyměřeného rozsahu pěti set slov vysvětlovala, že se její jméno vyslovuje krátce a s es. Druhá půlka se týkala v podstatě jejího receptu na pomalu zapékaný rostbíf. Liseyina sestra Amanda tvrdila, že na doprovodném fotu vypadá Lisey tlustá.

Žádná z Liseyiných sester neodolala, když si mohla přisadit a přilít trochu oleje do ohně („travičky studní“, jak říkával jejich otec) nebo pořádně proprat něčí špinavé prádlo, ale Lisey lezla na nervy právě Amanda. Amanda, nejstarší (a nejdivnější) z Debusherových děvčat z Lisbon Falls, momentálně žila sama v domě, který sehnala Lisey, malém, důkladném obydlí nedaleko Castle View, kde na ni mohly Lisey, Darla a Cantata dohlížet. Lisey pro ni dům koupila před sedmi lety, tedy pět roků předtím, než Scott zemřel. Zemřel mlád. Odešel předčasně, jak se říká. Lisey stále dělalo potíže uvěřit, že už jsou to dva roky, co umřel. Připadalo jí to mnohem déle, ale zároveň sotva jako mžik.

Když se Lisey konečně dostala k tomu, aby začala vyklízet jeho pracovní prostory, což byla dlouhá řada krásně osvětlených místností, které kdysi byly obyčejným seníkem venkovské stodoly, třetí den se objevila Amanda. Lisey už měla hotový soupis všech zahraničních vydání (byly jich stovky), ale seznam nábytku teprve začínala a u každého kousku, o němž uvažovala, že si ho nechá, si dělala hvězdičku. Čekala, že se jí Amanda zeptá, proč si s tím kristepane nepospíší, ale Amanda se neptala na nic. Zatímco Lisey přešla od otázky nábytku k bezcílnému (a celodennímu) přemítání nad kartonovými krabicemi s korespondencí uloženými v hlavní šatně, Amandu nadále zaměstnávaly impozantní hromady a stohy memorabilií, které zabíraly jižní stěnu pracovny po celé délce. Amanda se propracovávala jejich vrstevnatými zátočinami sem a tam, skoro nemluvila a jen si dělala letmé poznámky do notýsku, který si nechávala po ruce.

Lisey rozhodně nepronášela věty jako Co hledáš? nebo Co si to píšeš? Scott nejednou zdůraznil, že Lisey vládne talentem, který u lidí patří k nejvzácnějším: měla péči o jiné, ale zase ne příliš, pokud o to dotyčný sám nestál. Aspoň dokud člověk vyloženě nevyráběl bomby, které by se chystal po někom házet, což se v Amandině případě ovšem nikdy nedalo vyloučit. Ta naopak patřila k ženám, které prostě musejí do všeho strkat nos a dřív nebo později tu pusu otevřou.

Bydlela s manželem v Rumfordu („Jako párek rosomáků uvízlých v potrubí,“ vyjádřil se Scott po jedné odpolední návštěvě, po níž přísahal, že už ji nikdy nebude opakovat), ale ten v roce 1985 odjel na jih. Její jediné dítě, pojmenované Intermezzo, zkráceně Metzie, odjelo v roce 1989 na sever do Kanady (s řidičem tiráku coby milencem). „Jeden čehý, druhý hot, třetí není nikdy nic vhod.“ Tuhle rýmovačku jim říkával tatínek, když byly malé, a dcerou taťuldy Davea Debushera, které nikdy nebylo nic vhod a nikdy nezavřela pusu, byla rozhodně Manda, kterou opustil nejdřív manžel a pak vlastní dcera.

I když milovat Amandu bylo někdy těžké, Lisey nechtěla, aby zůstala kdesi v Rumfordu sama. V podstatě nevěřila, že by si dokázala poradit, a i když to sestry nikdy nevyslovily nahlas, Lisey byla přesvědčená, že totéž cítí Darla i Cantata. Promluvila tedy se Scottem a našla domek ve stylu Cape Cod, který byl k mání za sedmadevadesát tisíc dolarů, složeno v hotovosti na dřevo. Amanda se brzy na to přestěhovala na vzdálenost, na kterou se už dala snadno kontrolovat.

Teď byl Scott po smrti a Lisey se nakonec pustila do vyklízení prostor, kde psával. V půli čtvrtého dne měla zahraniční vydání knih v krabicích, korespondenci označenou a jakž takž uspořádanou a už si udělala jistou představu, který nábytek vyhodí a který si nechá. Proč tedy měla pocit, že zvládla tak málo? Věděla přece od začátku, že tahle práce se nedá uspěchat. Nemluvě o záplavě dotěrných dopisů a telefonátů, které od Scottovy smrti dostávala (nepočítaje řadu návštěv). Nebránila se představě, že lidé, kteří se zajímali o Scottovy nepublikované práce, nakonec dostanou, co chtějí, ale teprve až ona bude připravena jim to dát. Nejprve tomu nerozuměli. Nedocházelo jim to, jak se říká. Teď už si Lisey myslela, že ano.

Existovala spousta slov pro věci, které po Scottovi zůstaly. Jediné, kterému rozuměla dokonale, bylo memorabilie, ale pak bylo ještě jedno, takové divné, které znělo jako inkunkabilie. A právě po nich prahli ti nedočkavci, loudilové a vzteklouni – po Scottových inkunkabiliích. Lisey těm otravným lidem začala říkat Inkunkové.

2

Často, a zvlášť poté, co se objevila Amanda, propadala malomyslnosti, jako by buď podcenila úkol, který ji čekal, nebo přecenila (nesmírně) svou schopnost dotáhnout ho do neodvratného konce – kdy bude vybraný nábytek uskladněný ve stodole dole, koberce srolované a pevně přelepené a žlutý stěhovací náklaďák bude na příjezdové cestě vrhat stín na laťkový plot mezi její zahradou a pozemkem Gallowayových odvedle.

Aha, a ještě nesmí zapomenout na smutné srdce tohoto místa, tři stolní počítače (byly tu čtyři, ale ten z koutku slávy už byl pryč, o což se postarala samotná Lisey). Každý další byl novější a lehčí než předchozí, ale i ten nejnovější byl veliký stolní model a všechny stále fungovaly. Navíc byly zaheslované a Lisey hesla neznala. Nikdy se na ně neptala a netušila, jakým elektronickým odpadem můžou být spící harddisky zanesené. Seznamy nákupů? Básněmi, erotikou? Manžel byl určitě napojený na internet, ale netušila, kudy na webu brouzdal. Po stránkách Amazonu? Novináře Drudge? Zastánců živého Hanka Williamse? Zlaté sprchy od mocné madam Cruelly? Přikláněla se k názoru, že něco podobného jako posledně jmenované nepadá v úvahu, byla by si přece všimla účtů (nebo aspoň nárůstu měsíčních výdajů na domácnost), jenže to byla samozřejmě hloupost. Kdyby před ní Scott chtěl zatajit tisícovku měsíčně, mohl to udělat. A hesla? Vtip byl v tom, že jí je možná prozradil. Ona takové věci zapomínala, to je to. Připomněla si, že by měla zkusit své jméno. Možná až Amanda pro dnešek odjede domů. Což nevypadalo, že hned tak bude.

Lisey se posadila, opřela se a odfoukla ofinu z čela. K těm rukopisům se tímhle tempem dostanu nejdřív v červenci, pomyslela si. Inkunkové by se zbláznili, kdyby viděli, jak se s tím babrám. Zvlášť ten poslední by ječel.

Ten poslední – to bylo před pěti měsíci – dokázal nevybuchnout, dokázal zachovat velmi věcný tón, až si začínala myslet, že je možná jiný. Lisey mu pověděla, že Scottovo pracoviště je tou dobou prázdné už skoro rok a půl, ale že se jí podařilo posbírat trochu energie a chystá se tam co nevidět vystoupat a pustit se do úklidu a třídění věcí.

Oním návštěvníkem byl profesor jménem Joseph Woodbody a byl z katedry angličtiny na univerzitě v Pittsburghu. Ta škola byla Scottova alma mater a Woodbodyho přednášky nazvané Scott Landon a americký mýtus byly nesmírně populární a nesmírně navštěvované. Letos u něj navíc čtyři studenti psali o Scottu Landonovi diplomku, takže v něm Lisey asi nevyhnutelně probudila inkunského válečníka, když stanovovala tak neurčité lhůty jako bude to spíš dřív než později nebo skoro jistě letos v létě. Ale teprve když ho ujistila, že mu zavolá, „až se usadí prach“, se do toho Woodbody pustil se vší vervou.

Prohlásil, že skutečnost, že se s velkým americkým spisovatelem dělila o postel, z ní nedělá kvalifikovanou vykonavatelku jeho literárního odkazu. To je prý úkol pro odborníka, a jak vyrozuměl, tak paní Landonová vůbec nemá vysokoškolské vzdělání. Připomněl jí, kolik času uplynulo od smrti Scotta Landona a jaké pověsti se stále šíří. Předpokládá, že existují hromady nepublikovaných Landonových prací – povídek, dokonce románů. Copak by ho nemohla aspoň na chvíli pustit do pracovny? Nechat ho trochu nahlédnout do kartoték a šuplíků, už jen proto, aby vyvrátil aspoň ty nejfantastičtější spekulace? Samozřejmě by mohla být celou dobu s ním – to se rozumí samo sebou.

„Ne,“ odmítla a ukázala profesoru Woodbodymu dveře. „Ještě nejsem připravená.“ Podpásovky přehlédla – aspoň se snažila – protože byl očividně stejný blázen jako ostatní. Jenom to lépe a trochu déle skrýval. „A až připravená budu, budu se chtít podívat na všechno, nejen na rukopisy.“

„Ale…“

Vážně pokývla hlavou. „Všechno je při starém.“

„Nechápu, co tím myslíte.“

Jistěže nechápal. Patřilo to do soukromého jazyka jejího manželství. Kolikrát Scott vtrhl do dveří s voláním: „Hej, Lisey, jsem doma – všechno při starém?“ A myslel tím je všechno v pořádku, je všechno v pohodě. Ale jako většina mocných výrazů (Scott jí to kdysi vysvětloval, ale Lisey už to sama věděla) měl i tenhle skrytý význam. Člověk jako Woodbody by nikdy nepochopil skrytý význam věty všechno je při starém. Lisey by mu to mohla vysvětlovat celý den, a jemu by stejně nic nedošlo. Proč? Protože byl Inkunk, a pokud šlo o Scotta Landona, Inkunky zajímalo jenom jedno.

„Na tom nezáleží,“ prohlásila tehdy před pěti měsíci před profesorem Woodbodym. „Scott by to pochopil.“

3

Kdyby se Amanda Lisey zeptala, kde jsou uklizeny věci ze Scottova „koutku slávy“ – diplomy, plakety a podobně – Lisey by zalhala (to uměla poměrně slušně na člověka, který lže zřídkakdy) a řekla by „ve skladišti v Mechanic Falls“. Amanda se však nezeptala. Jenom ještě nápadněji listovala svým notýskem a určitě se pokoušela přimět mladší sestru, aby toto téma správnou otázkou nanesla, ale Lisey tu otázku nepokládala. Myslela na to, jak prázdný ten kout je a jak nezajímavý, když ty hromady Scottových památek zmizely. Buď skončily na skládce (jako počítačový monitor), nebo byly natolik poškrábané a zprohýbané, že se nedaly vystavovat. Kdyby je totiž někdo uviděl, spíš by budily otázky, než dávaly odpověď.

Nakonec se Amanda vzdala a notýsek otevřela. „Podívej se na to,“ vyzvala ji. „Jen se podívej.“

Ukazovala jí první stránku. Na modrých linkách, od drátěných kroužků nalevo po okraj stránky napravo, se mačkala čísla (jako kódovaná zpráva od nějakého pouličního blázna, na jaké člověk každou chvíli narazí v New Yorku, protože už není dost peněz na státní ústavy pro duševně choré, pomyslela si Lisey unaveně). Většina čísel byla zakroužkovaná. Jenom několik málo jich bylo ve čtverečku. Manda otočila list a objevily se další dvě stránky, podobně popsané. Na následující straně čísla končila v půlce papíru. Poslední bylo 846.

Amanda se po ní se zrudlými tvářemi podívala postranním, trochu legračně povýšeným pohledem, který v době, kdy jí bylo dvanáct a malé Lisey teprve dva, znamenal, že se Manda rozhodla Vzít Na Sebe Břemeno; pak se obvykle nad někým rozplakala. Dost často sama nad sebou. Lisey zjistila, že s jistým zájmem (a špetkou strachu) čeká, co bude ten výraz znamenat tentokrát. Amanda se chovala jako cvok od chvíle, co se objevila. Možná za to mohlo jenom dusné, nesnesitelné počasí. Spíš to však souviselo s náhlou nepřítomností jejího dlouholetého přítele. Pokud se v Mandě sbírala další vlna emocionálně bouřlivého počasí kvůli tomu, že jí Charlie Corriveau dal košem, pak by se Lisey měla důkladně obrnit. Corriveau se jí nikdy nelíbil a nedůvěřovala mu, přestože to byl bankéř. Jak by mohla důvěřovat člověku, o kterém při jarní sešlosti s podáváním domácích dobrot místních hospodyněk v místní knihovně zaslechla, že mu chlapi z baru U Vláčného tygra říkají Vekslák? To má být přezdívka pro bankéře? Co to vůbec znamená? A určitě musel vědět, že Manda měla v minulosti duševní problémy…

„Lisey?“ ozvala se Amanda. Na čele měla hluboké vrásky.

„Promiň,“ omluvila se Lisey, „jenom jsem… na chvilku byla duchem nepřítomná.“

„To se ti stává často,“ odtušila Amanda. „Myslím, žes to pochytila od Scotta. Dávej pozor, Lisey. Na každý jeho časopis, žurnály a vědecké publikace jsem napsala číslíčko. Na ty, co jsou na hromadě tamhle u té stěny.“

Lisey přikývla, jako by chápala, kam debata směřuje.

„Ta čísla jsem psala tužkou, jenom zlehka,“ pokračovala Amanda. „Vždycky, když ses otočila zády nebo byla někde jinde, protože jsem si myslela, že kdybys to viděla, mohla bys mě zarazit.“

„Ale ne.“ Vzala ten notýsek, nasáklý potem majitelky. „Osm set čtyřicet šest! Tolik!“ A věděla, že publikace naskládané podél té stěny nepatří k těm, které by sama četla nebo kupovala, jako třeba O nebo Staráme se o domácnost a Praktická žena, ale byly to spíš Little Sewanee Revue a věstník vydavatelství Glimmer Train a literární sborníky Open City a další magazíny s nesrozumitelnými názvy jako Piskya.

„Je toho mnohem víc,“ píchla Amanda palcem směrem k hromadám knih a časopisů. Když se na ně Lisey pořádně podívala, uviděla, že sestra má pravdu. Mnohem víc než nějakých osm set čtyřicet. Nepochybně víc. „Celkem skoro tři tisíce, a kam je dáš nebo kdo by je chtěl, to teda fakt nevím. Ne, těch osm set čtyřicet šest je jenom počet těch, ve kterých jsou tvoje obrázky.“

Byla to tak nemotorná věta, že jí Lisey zprvu nerozuměla. Když ale pochopila, blažilo ji to. Že by mohl existovat takový nečekaný zdroj fotek – skrytý záznam doby, kterou strávila se Scottem – to ji nikdy nenapadlo. Ale když se nad tím zamyslela, dokonale to dávalo smysl. Když zemřel, byli manželi přes pětadvacet let a Scott celé ty roky náruživě, bez ustání cestoval, četl, přednášel, jezdil zemí sem a tam skoro bez zastávky, ledaže měl zrovna období mezi dvěma knihami. Navštěvoval až devadesát vysokoškolských kampusů za rok, a přesto neztrácel tempo v chrlení zdánlivě nevysychajícího proudu povídek. A Lisey ho většinou na těch výpravách provázela. V kolika motelech přejížděla malou napařovací žehličkou některý jeho oblek, zatímco na její straně pokoje mumlala televize svá talk-show a na jeho straně klapal přenosný psací stroj (v počátcích manželství) nebo potichu ťukal laptop (později) a on při tom skláněl hlavu a pramen vlasů mu padal do čela?

Manda na ni zatím mrzutě hleděla, její reakce se jí očividně nelíbila. „Ty zakroužkované – je jich přes šest stovek – jsou ty, kde tě fotograf zachytil nelichotivě.“

„Opravdu?“ Lisey nic nechápala.

„Ukážu ti to.“ Amanda se zahleděla do notýsku, přešla k vratkým hromadám u stěny, znovu se zadívala do poznámek a vytáhla dva časopisy. Jeden byl draze vypadající pololetně vycházející časopis v pevné vazbě z univerzity v Kentucky v Bowling Green. Ten druhý, jakýsi sborník, který vypadal jako studentské dílo, se jmenoval Rázný odrazník: jedno z těch jmen vymyšlené takylingvisty, které má okouzlit duchaplností a neznamená absolutně nic.

„Otevři je, otevři!“ poroučela Amanda. Vrazila je Lisey do rukou a ta ucítila vtíravý trpký pach sestřina potu. „Stránky jsou označené trhánkama papíru, vidíš?“

Trhánky. Tak říkala jejich matka útržkům. Lisey nejdřív otevřela pololetní časopis a nalistovala označenou stránku. Její a Scottova fotografie tady byla velmi dobrá, velmi dobře vytisknutá. Scott přicházel k pódiu a ona stála za ním a tleskala. Obecenstvo stálo pod ním a taky tleskalo. Jejich fotografie v Rázném odrazníku zdaleka tak dobrá nebyla: tečky matrice vypadaly velké, jako by je dělali tupou tužkou, a v mizerném papíru vězely celé třísky, ale Lisey se na obrázek podívala a bylo jí do pláče. Scott vstupoval do nějakého tmavého sklepení plného fanoušků. Scott měl na tváři ten svůj široký úsměv, který říkal: Jasně, je to tu skvělé. Lisey byla o pár kroků za ním, a její úsměv byl také vidět v jasu zřejmě výkonného blesku. Dokonce rozeznala, jakou měla blůzu, tu modrou značky Anne Klein s tím legračním červeným proužkem na levé straně. Od pasu dolů už nebyla ve stínu vidět a nemohla si na tento konkrétní večer vůbec vzpomenout, ale musela mít džíny. Když šla někam pozdě večer, vždycky si natáhla vybledlé džíny. V popisku stálo: Žijící legenda Scott Landon (v doprovodu své kámošky) se minulý měsíc objevil v klubu Stalag 17 na vermontské univerzitě. Landon vydržel až do zavíračky, předčítal, tancoval, veselil se. Ten chlap ví, jak na to.

Ano. Ten chlap věděl, jak na to. To mohla dosvědčit.

Podívala se na ostatní periodika a najednou ji přemohlo poznání, jaké bohatství by v nich mohla najít, a uvědomila si, že Amanda jí přece jenom ublížila, řízla hluboko a ta rána možná bude dlouho krvácet. Byl jediný, kdo ta temná místa znal? Špinavá a tmavá, kde byl člověk tak sám a zoufale němý? Možná nevěděla tolik co on, ale stačilo jí to. Rozhodně věděla, že je štvanec a že se po západu slunce nikdy nepodíval do zrcadla – ani do žádné odrazné plochy, pokud se tomu mohl vyhnout. A ona ho přesto všechno milovala. Protože ten muž věděl, jak na to.

Ale to už neplatilo. Protože ten muž už byl pryč. Ten muž zesnul, jak se říká. Její život se posunul do nové fáze, sólové, a už nebylo návratu.

Z té fráze jí naskočila husí kůže a připomněla jí věci

(purpur, tvora s grošovaným bokem)

na které není radno pomýšlet, a tak se od nich odvrátila.

„Jsem ráda, žes ty fotky našla,“ poděkovala Amandě srdečně. „Jsi fakt bezvadná starší sestra, víš to?“

A Manda, jak Lisey doufala (ale neodvažovala se to skutečně očekávat), ze svého nadutého, rozpustilého rytmu vypadla. Nejistě na Lisey pohlédla a zřejmě pátrala po nejistotě, ale žádnou nenašla. Pomaličku se uvolnila, až z ní byla zase přístupnější Amanda, se kterou je řeč. Popadla notýsek a zamračeně se do něj zahleděla, jako by hloubala, odkud se tu vzal. Lisey si pomyslela, že vzhledem k obsesivní povaze těch čísel by to mohl být pořádný krok správným směrem.

Potom Manda pokývala hlavou jako člověk, když se rozpomene na něco, na co by se nemělo zapomínat především. „V těch, co nejsou zakroužkované, tě aspoň jmenovali – Líza Landonová, skutečná osoba. A nakonec, nikoli však na posledním místě – vzhledem k tomu, že jsi z nás nejmladší, je to skoro vtip, že? – uvidíš, že pár těch čísel je ve čtverečku. Tam jsou obrázky jenom s tebou!“ Důrazně, skoro rozkazovačně se na Lisey zadívala. „Na ně se určitě budeš chtít podívat.“

„Jistě.“ Snažila se překypovat nadšením, ale nedokázala si představit, proč by měla projevovat sebemenší zájem o fotku, na které je sama, ačkoli to ještě bylo v oné příliš krátké době, kdy měla muže – dobrého muže, žádného Inkunka, který věděl, jak na to – s nímž sdílela dny a noci. Zvedla oči k neuspořádaným hromadám a kopcům periodik, které sem přicházely ve všemožných tvarech a velikostech, a představovala si, jaké by to bylo, procházet hromadu za hromadou a kus po kuse, sedět se zkříženýma nohama na podlaze v koutku slávy (kde jinde) a pátrat po všech svých nebo Scottových fotkách. A na těch, které Amandu tolik rozčilily, by se vždycky uviděla kráčet kousek za ním a vzhlížet k němu. Když ostatní tleskali, tleskala také. Tvář by na nich měla bez výrazu, trochu nepřítomnou, vyjadřující jen zdvořilou pozornost. Její tvář říkala: On mě nenudí. Její tvář říkala: On mě neuvádí do vytržení. Její tvář říkala: Kvůli němu se neupálím, ani on kvůli mně ne (lež, lež, lež). Její tvář říkala: Všechno je při starém.

Amanda ty fotky nesnášela. Dívala se na ně a viděla sestru hrát roli koření na šťavnatém bifteku nebo rámečku vzácného obrazu. Viděla, jak její sestru někdy pojmenovali paní Landonová, někdy manželka Scotta Landona, a jindy – a to mrzelo nejvíc – její jméno neuváděli vůbec. Degradovali ji na kámošku. Amandě to muselo připadat jako druh vraždy.

„Mandíku?“

Amanda se na ni podívala. Světlo bylo nemilosrdné a Lisey si s opravdovým úlekem, který jí projel až do morku kostí, uvědomila, že Mandě bude na podzim šedesát. Šedesát! V té chvíli se Lisey přistihla, že přemýšlí o něčem, co pronásledovalo jejího manžela tolik bezesných nocí – o něčem, o čem by se žádný Woodbody, co jich na světě je, nikdy nedozvěděl, kdyby bylo po jejím. O čemsi s nekonečným grošovaným bokem, co zřetelně vidí pacienti s rakovinou hledící do skleniček, ze kterých spotřebovali už všechny opiáty. Až do rána už nic.

Je strašně blízko, zlato. Nevidím ho, ale slyším, jak se krmí.

Sklapni, Scotte, nevím, o čem to mluvíš.

„Lisey?“ ozvala se Amanda. „Říkalas něco?“

„Jenom jsem si tak pro sebe mumlala.“ Pokusila se o úsměv.

„Mluvila jsi se Scottem?“

Lisey pokusy o úsměv vzdala. „Ano, asi ano. Občas to ještě dělám. Jsem blázen, co?“

„To si nemyslím. Pokud ti to pomáhá. Myslím, že bláznovství by to bylo, pokud by ti to nepomáhalo. A já bych o tom měla něco vědět. Mám přece zkušenost. Je to tak?“

„Mando…“

Ale Amanda už se otočila a zadívala se na hromady žurnálů, ročenek a studentských časopisů. Když pohled otočila znovu k Lisey, nejistě se usmívala. „Udělala jsem správně, Lisey? Chtěla jsem ti být jenom trochu užitečná…“

Lisey vzala Amandu za ruku a lehce ji stiskla. „Taky jo. Že bychom vypadly, co říkáš? První jdeš do sprchy ty.“

4

Ztratil jsem se ve tmě a tys mě našla. Bylo mi horko – hrozné horko – a tys mi dala led.

Scottův hlas.

Lisey otevřela oči a napadlo ji, že si nad drobnou každodenní prací nebo v nestřežené chvilce zdřímla a zdál se jí krátký, ale úžasně živý sen, ve kterém byl Scott mrtvý a ona byla uprostřed herkulovského úkolu vyčistit jeho psací chlévy. S otevřenýma očima okamžitě pochopila, že Scott je opravdu mrtvý. Spala ve své posteli, když dopravila Mandu domů, a ten sen byl následující.

Připadalo jí, že se vznáší v měsíčním světle. Cítila exotické květiny. Jemný letní vítr jí shrnoval vlasy ze spánků, takový ten vítr, co fouká dlouho po půlnoci na nějakém tajném místě daleko od domova. Ale tohle přece byl domov, musel to být domov, protože před sebou viděla stodolu a uvnitř byla Scottova spisovatelská pracovna, předmět neutuchajícího zájmu Inkunků. A teď díky Amandě věděla, že se tam nacházejí všechny ty fotografie s ní a jejím zesnulým manželem. Takový skrytý poklad, taková emocionální kořist.

Možná by nebylo dobré se na ty fotky dívat, zašeptal jí vítr do uší.

Ach, o tom nepochybovala. Ale stejně se podívá. Nemohla si pomoct, když už věděla, kde jsou.

Celá blažená si všimla, že se vznáší na širokém, měsícem postříbřeném kusu pytloviny s tištěným nápisem PILLSBURSKÁ VÝBĚROVÁ MOUKA. Na růžcích byly uzly jako na kapesníku. Okouzlila ji ta rozmarnost – jako by plula na mraku.

Scott. Pokusila se vyslovit jeho jméno nahlas, ale nešlo to. Sen jí to nedovolil. Všimla si, že příjezdová cesta ke stodole je pryč. Stejně jako trávník mezi ní a domem. Nahradilo ho širé pole purpurových květin, snících v strašidelném měsíčním světle. Scotte, milovala jsem tě, zachránila jsem tě, přinesla

5

Pak se probudila a slyšela se ve tmě říkat pořád dokola jako mantru: „Milovala jsem tě, zachránila jsem tě, přinesla jsem ti led. Milovala jsem tě, zachránila jsem tě, přinesla jsem ti led. Milovala jsem tě, zachránila jsem tě, přinesla jsem ti led.“

Ležela tak dlouho, vzpomínala na jeden parný srpnový den v Nashvillu a myslela si – nikoli poprvé – že být sama po tak dlouhém životě v páru je fakt divné a stojí to za pendrek. Byla by si myslela, že dva roky stačí na otupení toho pocitu nepatřičnosti, ale nestačily. Čas očividně pouze obrousil nejtenčí ostří smutku, takže teď už jen sekal, místo aby krájel. Protože nic nebylo při starém. Ani navenek, ani uvnitř, ani s ní. Lisey ležela v posteli, kde kdysi lehávali dva, a napadlo ji, že samota není nikdy tak tíživá, jako když se člověk probudí a zjistí, že má dům stále jenom pro sebe. Že dalšími dýchajícími živáčky jsou už jen myši ve stěnách.

II. Lisey a šílenec

(Temnota ho miluje)

1

Příští ráno Lisey seděla se zkříženýma nohama na podlaze ve Scottově koutku slávy a přehlížela hromady, stohy a kupy časopisů, absolventských zpráv, bulletinů anglických kateder a univerzitních „žurnálů“, které tarasily celou jižní stěnu pracovny. Připadalo jí, že možná už tím, jak se bude dívat, rozpustí se to tajné uhranutí, jímž všechny ty dosud neviděné fotografie posedly její představivost. Jenže když tu teď skutečně byla, poznala, že to byla marná naděje. Nepotřebovala ani Mandin provlhlý notýsek se všemi těmi čísílky. Ležel pohozený na podlaze opodál a Lisey si ho zastrčila do zadní kapsy džín. Nechtěla se na něj dívat, na ten hýčkaný výplod ne zcela zdravé mysli.

Znovu si změřila dlouhé řady knih a časopisů u jižní stěny, toho zaprášeného knižního hada metr dvacet vysokého a určitě devět metrů dlouhého. Nebýt Amandy, nejspíš by je všechny do jednoho zabalila do krabic od alkoholu, aniž by se na ně podívala nebo uvažovala, co Scotta vedlo k tomu, aby si jich tolik nechával.

Můj mozek takhle prostě nefunguje, řekla si. Opravdu nejsem zrovna velký myslitel.

Možná ne, ale paměť jsi vždycky měla jako šampión.

To byl Scott v nejlepší formě, škádlivý, okouzlující a neodolatelný, ale pravda byla, že ještě líp uměla zapomínat. Stejně jako on, a oba k tomu měli vlastní důvody. A přesto, jako by na důkaz, že on měl pravdu, v duchu zaslechla útržek rozhovoru. Jednoho z hovořících – Scotta – znala. Ten druhý hlas maličko jižansky protahoval. Možná až přehnaně.

– Tady Tony to napíše pro [ramca-rumca, gumák, cokoliv]. Nechtěl byste si to pak přečíst, pane Landone?

– Hmmm? Ale jistě, samozřejmě!

Všude kolem nich mumlají hlasy. Scott sotva slyší cosi o tom, co Tony píše, měl nadání politika a uměl být vstřícný ke každému, kdo se na něj přišel při veřejné produkci podívat, Scott poslouchal hlasy bobtnajícího davu a už si představoval, jak najde onu přípojku, ten příjemný okamžik, kdy do nich napustí elektřinu a oni mu ji pak zase vrátí v dvojnásobné nebo i trojnásobné síle, miloval to proudění, ale Lisey byla přesvědčená, že ten okamžik připojování miloval ještě víc. Přesto si udělal čas, aby odpověděl.

– Můžete poslat fotografie, články nebo recenze, co vyjdou v kampusových novinách, katedrové posudky, cokoliv podobného. Budu rád. S radostí se na všechno podívám. Pracovna, RFD číslo 2, u silnice Sugar Top Hill, Castle Rock, Maine. Směrovací číslo zná Lisey. Já ho věčně zapomínám.

O ní nepadne ani slovo, jenom Směrovací číslo zná Lisey. Jak by Manda řvala, kdyby to slyšela! Jenže ona chtěla, aby se na ni při těch cestách zapomínalo, aby tam byla a zároveň nebyla. Ráda pozorovala.

Jako ten chlap v pornofilmu? zeptal se jí Scott kdysi a ona zareagovala úsměvem tenkých rtů se zdviženými koutky, který mu naznačil, že kráčí po tenkém ledě. Když to říkáš ty, odpověděla nahlas.

Představil ji vždycky po příjezdu a pak ještě některým lidem, pokud to bylo nezbytné, ale to bylo málokdy. Akademici kupodivu postrádali zvídavost, pokud se téma nacházelo za hranicemi jejich vlastních písečků. Většinou byli prostě rádi, že mají mezi sebou autora Coasterovy dcery (Státní knižní cena) a Ostatků (Pulitzerova cena). Taky měli asi desetileté období, kdy se Scott jaksi stal živou legendou – pro ostatní a někdy i pro sebe. (Nikoli pro Lisey. To ona mu musela nosit novou roli toaletního papíru, pokud mu při pobytu na záchodě došel.) Nikdo do pódia žádnou elektriku nepouštěl, když tam stál s mikrofonem v ruce, ale i Lisey cítila spojení, které s publikem navázal. Ty volty. Bylo to vysoké napětí a s jeho spisovatelstvím mělo jen málo společného. Možná vůbec nic. Souviselo jaksi s jeho scottovstvím. Znělo to bláznivě, ale byla to pravda. A nikdy se nezdálo, že by ho to nějak měnilo nebo mu to ubližovalo, aspoň dokud…

Přestala těkat pohledem, upřela ho na hřbet výtisku v pevné vazbě a se zlatými písmeny Revue Univerzity Tennessee Nashville 1988.

1988, rok toho rockabillového románu. Co ho nikdy nenapsal.

1988, rok toho šílence.

– Tady Tony to napíše

„Ne,“ pronesla Lisey. „Špatně. On neřekl Tony, řekl…“

– Touný

Ano, správně, řekl Touný, a pak

– Thadý Touný to nhapíšé

„… to napíše pro Revue Univerzity Tennessee ’88,“ dokončila Lisey. „Říkal…“

– Moh’ bych to poslat Expresní poštou

Ať se propadne, jestli ten malý rádoby Tennessee Williams málem neřekl Spresní. Ten hlas odpovídal, ano, to byl ten jižanský přismahlý křupan. Dashmore, Dashman? Ten chlap se tedy skutečně zdejchnul, zdekoval se jako nějaký zasejřený špiónek, ale tak to jméno neznělo. Jmenoval se…

„Dashmiel!“ zamumlala Lisey do prázdných místností a zaťala pěsti. Hleděla na knížku se zlatě potištěným hřbetem, jako by mohla zmizet ve vteřině, kdy odvrátí zrak. „Ten nafoukaný jižan se jmenoval Dashmiel, a UTÍKAL JAKO ZAJÍC!“

Scott by nabídku na posílání Expresní nebo Federální poštou odmítl, byl přesvědčen, že něco takového je zbytečné vydání. Ohledně korespondence nikdy nijak nespěchal – pokud k němu nějaká připlula s proudem, vylovil si ji. Když došlo na recenze jeho románů, neměl moc chuti volat „Pojď k nám na vor“ nebo „Zahřej se, zlato“, spíš to vypadalo na hru „Co Scottyho zažene nejdál“, ale pokud šlo o články po jeho veřejných vystoupeních, normální pošta mu vyhovovala. Jelikož Pracovna měla vlastní adresu, Lisey si uvědomila, že velmi pravděpodobně by o těch zásilkách nevěděla, jestli přišly. A jakmile se ocitly tu… nu, tyhle vzdušné, dobře osvětlené prostory byly Scottovým kreativním hřištěm, ne jejím, a převážně neškodnou klubovnou pro jednoho člena, kde si psal své příběhy a kde ve zvukotěsné místnosti, které říkal Moje vypolstrovaná samotka, poslouchal svou hudbu tak hlasitě, jak se mu chtělo. Na dveřích nikdy nevisela cedulka NEVSTUPOVAT a ona tu byla za jeho života mnohokrát a Scott ji vždycky rád viděl, ale chtělo to Amandu, aby zjistila, co leží v břiše knižního hada spícího u jižní stěny. Tu urážlivou Amandu, podezíravou Amandu, tu Amandu s obsesivně nutkavou poruchou, která kdovíjak došla k přesvědčení, že její dům lehne popelem, pokud nebude kuchyňský sporák ládovat přesně třemi javorovými polínky najednou, ne více, ne méně. Amandu, jejímž železným zvykem bylo třikrát se na verandě otočit dokola, pokud se musela vrátit dovnitř pro nějakou zapomenutou věc. Když to člověk vidí (nebo poslouchá, jak si při čištění zubů počítá tahy kartáčkem), snadno by Mandu odepsal jako další potrhlou starou pannu, napište někdo té staré dámě recept na zoloft nebo prozac. Ale nebýt Mandy, uvědomila by si Lisey někdy, že jsou tady nahoře stovky fotografií jejího mrtvého manžela a že jen čekají, aby se na ně podívala? Stovky vzpomínek, které čekají, až si je vyvolá? A většina jich bude určitě příjemnějších než vzpomínka na Dashmiela, toho přismahnutého jižanského zbabělce…

„Nech toho,“ zamumlala. „Okamžitě toho nech. Lízo Debusherová Landonová, povol pěsti a nech to plavat.“

Ale očividně se jí do toho nechtělo, protože vstala, přešla místnost a klekla si před knihy. Pravá ruka se jí vznesla před tělo jako kouzelníkovi provádějícímu trik a popadla svazek označený Revue Univerzity Tennessee Nashville 1988. Srdce jí prudce bušilo, ne vzrušením, ale strachem. Hlava mohla srdci vykládat, že to všechno je už osmnáct let pryč, ale v citových záležitostech mělo srdce svou vlastní geniální řeč. Ten šílenec měl vlasy tak světlé, až byly skoro bílé.

Byl to šílený postgraduální student a v jeho nesmyslném žvanění se dal najít jakýsi příšerný smysl. Den po té střelbě – kdy se Scottův stav zlepšil z kritického na stabilizovaný – se Scotta zeptala, jestli si ten šílený postgraduál sedlal koně, a Scott zašeptal, že neví, jestli blázen může vůbec nějakého koně sedlat. Protože sedlat si koně je hrdinský čin, projev vůle, a blázni toho na způsob vůle moc nemají… nebo je jiného názoru?

– Já nevím, Scotte. Budu o tom přemýšlet.

To neměla v úmyslu. Nechtěla o tom už nikdy přemýšlet, pokud bude po jejím. Pokud se Lisey týkalo, ten zasejřený cvokýš s pistolkou se mohl připojit k zástupu jiných věcí, které od seznámení se Scottem úspěšně odsouvala do zapomnění.

– Bylo horko, viď?

Ležel v posteli. Stále bledý, strašlivě bledý, ale už se mu začínala pomalu vracet zdravá barva. V nedbalkách, celkem neupravený, jen si tak povídali. A Dnešní Lisey, Osamělá Lisey, vdova Landonová, se zachvěla.

„Nepamatoval si to,“ zamumlala.

Byla si skoro jistá, že si nevzpomněl. Nevěděl nic o chvíli, kdy se ocitl na dlažbě a oba byli přesvědčení, že už nikdy nevstane. Že umírá a to, co mezi nimi padne, zůstane už navěky tak a nikdy si toho víc nepovědí, oni, kteří si vždycky měli navzájem tolik co říct. Neurolog, se kterým nakonec sebrala odvahu promluvit, tvrdil, že nepamatovat si nic z doby traumatické události je zcela běžné, že lidé zotavující se z takových událostí často zjistí, že ve filmu jejich vzpomínek je vypálená černá díra. Ta díra může zabírat pět minut, pět hodin nebo pět dní. Někdy oddělené útržky a obrazy vyplouvají na povrch po letech nebo i desetiletích. Ten neurolog to nazval obranným mechanismem.

Lisey to dávalo smysl.

Z nemocnice se vrátila do motelu, kde byla ubytovaná. Nebyl to moc pěkný pokoj – byl vzadu, odkud se dalo dívat jenom na laťový plot a kde se dala poslouchat jenom stovka uštěkaných psů – ale to jí zdaleka nedělalo těžkou hlavu. Rozhodně nechtěla zůstávat v kampusu, kde jí postřelili manžela. A když shazovala střevíce a lehala si na tvrdé dvojlůžko, pomyslela si: Temnota ho miluje.

Byla to pravda?

Jak to mohla říct, když ani nevěděla, co to znamená?

Ale víš. Tatínek dával za odměnu pusu.

Lisey otočila hlavu na polštáři tak rychle, jako by jí neviditelná ruka uštědřila facku. Sklapni, o tom ani slovo!

Žádná odpověď… žádná odpověď… a potom, potutelně: Temnota ho miluje. Tančí s ní jako milenec a měsíc vychází nad purpurovým kopcem, a co bylo sladké, kysele čpí. Čpí jako jed.

Obrátila hlavu zase na druhou stranu. A psi kolem motelu – podle toho randálu každý zasejřený pes v Nashvillu – štěkali, zatímco slunce zapadalo v oranžovém srpnovém kouřmu a dělalo místo pro noc. Když byla malá, matka jí říkala, že ve tmě není čeho se bát, a ona věřila, že je to pravda. Byla ve tmě dokonale šťastná, dokonce i když nocí lítaly blesky a hrom ji trhal na kusy. Zatímco její o řadu let starší sestra Manda se choulila pod dekou, malá Lisey sedávala na lůžku, cucala si palec a žádala, aby někdo přinesl baterku a četl jí pohádku. Kdysi to pověděla Scottovi a on ji vzal za ruce a řekl: „Takže buď mým světlem. Mým světlem, Lisey.“ A ona se snažila, ale…

„Tam, kde jsem, je tma,“ zamumlala Lisey, když si sedala v jeho opuštěné pracovně s Revuí Univerzity Tennessee Nashville 1988 v rukou. „Řekls to, Scotte? Řekl, viď?“

– Tam, kde jsem, je tma, ale tys mě našla. Zachránila jsi mě.

V Nashvillu to možná platilo. Nakonec však ne.

– Tys mě zachraňovala pořád, Lisey. Pamatuješ na tu první noc, kdy jsem zůstal u tebe v bytě?

Lisey, která tu teď seděla s knížkou v klíně, se usmála. Jistěže se pamatovala. Nejsilnější vzpomínka se týkala přemíry mátového Schnapsu, pálila ji z něj žáha. A on měl potíže s erekcí, nejdřív ji nemohl mít a potom udržet, i když nakonec všechno dopadlo dobře. Tehdy si myslela, že za to může pití. Teprve později jí řekl, že se mu to nikdy nepodařilo, až s ní: byla jeho první, byla jeho jediná, a každičká historka o bláznivém pubertálním sexu, homosexuálním i běžném, byla vylhaná. A Lisey? Lisey ho viděla jako nedokončený projekt, věc, kterou je potřeba obstarat, než se půjde spát. Zapnout myčku tak, aby včas přestala hlučet. Namočit nádobí z varného skla. Kouřit ho nadějnému mladému spisovateli tak dlouho, až mu trochu slušně ztvrdne.

– Když jsme skončili a tys šel spát, já byla vzhůru a poslouchala budík na tvém nočním stolku a vítr venku a chápala, že jsem opravdu doma, že být s tebou v posteli je domov a že to, co se v té tmě mačkalo pořád blíž, je najednou pryč. Nedokázalo to vydržet. Zahnali jsme to. Mohlo se to vrátit, o tom jsem byla přesvědčená, ale nedokázalo to zůstat, a já jsem konečně mohla spát. Srdce mi překypovalo vděčností. Myslím, že to byla první vděčnost, kterou jsem kdy opravdu pocítila. Ležela jsem tam vedle tebe a slzy se mi koulely po tvářích a vsakovaly se do polštáře. Milovala jsem tě tehdy a miluju tě teď a milovala jsem tě každičkou vteřinu mezi tím. Nezajímá mě, jestli mi rozumíš. Porozumění se strašně přeceňuje, ale nikomu se nikdy nedostává dost bezpečí. Nikdy nezapomenu, jak bezpečně jsem se cítila, když tamto ve tmě zmizelo.

„Tatínek dával za odměnu pusu.“

Lisey to tentokrát pronesla nahlas, a i když bylo v prázdné pracovně teplo, otřásla se. Stále nevěděla, co to znamená, ale byla si dost jistá, kdy jí Scott povídal, že tatínek dával za odměnu pusu, že byla jeho první, a že nikomu se nedostává dost bezpečí: bylo to těsně před svatbou. Nakonec si ten Scottův neznámý pro něj stejně přišel – tvor, kterého někdy zahlédl v zrcadle nebo na vodní hladině, tvor s širokým grošovaným bokem. Ten dlouhán.

Lisey se ustrašeně rozhlédla pracovnou, jen na okamžik, protože ji napadlo, jestli ji neznámý pozoruje i teď.

2

Otevřela Revui Univerzity Tennessee Nashville 1988. Hřbet zapraskal jako výstřel z pistole. Vykřikla překvapením a knihu upustila. Pak se zasmála (pravda, trochu roztřeseně). „Lisey, ty blázínku.“

Tentokrát vypadl přeložený list novin, zažloutlý a na dotek křehký.

Rozložila ho a ukázala se zrnitá fotografie včetně popisku, zachycující chlapíka snad třiadvacetiletého, který díky omámeně šokovanému výrazu vypadal mnohem mladší. V pravé ruce držel rýč s krátkou rukojetí a stříbrným ostřím. Ve stříbrné ploše byla vyryta slova, která se na fotce nedala přečíst, ale Lisey si je vybavila: SLAVNOSTNÍ VÝKOP, SHIPMANOVA KNIHOVNA.

Ten mladík po tom rýči jaksi… no… pošilhával a Lisey poznala nejen podle jeho výrazu, ale podle celkově neohrabaného držení hubeného těla, že nemá tušení, na co se to dívá. Mohl to být klidně dělový granát, bonsaj, detektor radiace nebo čínské prase s dírou v zádech na ušetřené stříbrňáky. Mohl to být bazilišek, amulet na důkaz okázalé lásky nebo zvonový klobouček vyrobený z kojotí kůže. Mohl to být penis básníka Pindara. Tenhle chlapík měl do nějakého ponětí na hony daleko. A Lisey by se klidně vsadila, že si ani neuvědomoval, že mu levou ruku, rovněž navěky zmrazenou shluky černých teček fotografie, svírá člověk v uniformě, která však vypadala jako z maškarního bálu s tématem Dálniční hlídka: neměl pistoli, zato hrudník mu křížil nábojový pás a Scott by možná dodal, a přitom by se smál a dělal velké oči, že má „ha-rozně supr óbr hubu“. Taky měl na tváři ha-rozně supr úsměv, takový ten nesmírně úlevný, jako by říkal Chlapče, už nikdy si nebudeš muset kupovat panáka v žádným baru, pokud tam náhodou budu a v kapse mi bude cinkat pár drobných. V pozadí zahlédla Dashmiela, toho malého jižanského skřeta, který pak utekl. Rogera C. Dashmiela, uvědomila si, to velké C zřejmě znamenalo Cancal.

Zdalipak ona, malá Lisey Landonová, zahlédla toho spokojeného pořádkového policistu z kampusu, jak potřásá tomu omámeného mladíkovi rukou? Ne, ale… co když…

Tááák, mládeži…, kouknem na to…, chcete pravdivý obrázek, který by se vyrovnal pohádkovým vidinám, jako je Alenka padající do králičí nory nebo ropucha v cylindru řídící auto? Pak mrkněte na tohle, přímo na pravé straně fotky.

Lisey se sklonila, až se zažloutlé fotografie z nashvillského Americanu skoro dotýkala nosem. V širokém prostředním šuplíku Scottova hlavního stolu byla lupa. Viděla ji tam při mnoha příležitostech, měla své místo mezi nejstarším neotevřeným balíčkem cigaret Herbert Tareyton na světě a nejstarším neproměněným sešitkem s bonusovými známkami firmy S&H Green na světě. Mohla si lupu vzít, ale neobtěžovala se. Nepotřebovala ji, aby se utvrdila v tom, že vidí půlku hnědého sandálu. Přesně řečeno půlku sandálu z kordovánské kůže s malým podpatkem. Pamatovala se na ty sandály moc dobře. Byly velice pohodlné. A toho dne do nich určitě vklouzla, že? Toho spokojeného policistu neviděla ani toho omámeného mladíka (Tony, určitě, Thadý Touný to nhapíšé) ani Dashmiela si nevšimla, toho jižansky přismahlého sraba, jakmile došlo na lámání chleba. Všichni pro ni přestali existovat, celá ta zasejřená banda. V tu chvíli myslela jenom na jedno, na Scotta. Určitě od ní nebyl dál než tři metry, ale věděla, že jestli se k němu okamžitě nedostane, dav kolem něj už ho k ní nepustí…, a jestli ho k ní nepustí, ten dav ho možná zabije. Zabije ho nebezpečnou láskou a žravým zájmem. A dopihele, třeba už beztak umíral. A jestli ano, chtěla být s ním, až odkráčí. Až odejde, jak říkávali lidé z generace jejích rodičů.

„Byla jsem si jistá, že umře,“ oznámila Lisey tichému pokoji zaplavenému sluncem, zaprášenému klikatému tlustému hadovi z knih.

A tak běžela k padlému manželovi a novinářský fotograf – ten tam původně byl, jenom aby pořídil povinné penzum fotek hodnostářů a slavného hostujícího autora, kteří se sešli při slavnostním zahájení výkopových prací stříbrným rýčkem, prvnímu kopnutí do hlíny v místech, kde měla stát nová knihovna – nakonec zachytil mnohem dynamičtější situaci, že? Tohle byla fotka na titulní stranu, možná i fotka do síně slávy, u takové se člověk zarazí se lžičkou ranních vloček na půl cesty k ústům a mléko kape na inzeráty, je to jako fotka Oswalda s rukama na břiše a ústy otevřenými v posledním skomíravém vyjeknutí, na takový strnulý výjev nikdy nezapomenete. Jenom Lisey, nikdo jiný, si všimne, že na fotce je také spisovatelova manželka. Přesně řečeno jeden její podpatek.

V popisku pod fotografií stálo:

Kapitán S. Heffernan z ostrahy kampusu Univerzity Tennessee blahopřeje Tonymu Eddingtonovi, který jen několik vteřin před pořízením tohoto záběru zachránil život slavnému hostujícímu autorovi Scottu Landonovi. „Je to skutečný hrdina,“ vyjádřil se kpt. Heffernan. „Nikdo jiný nebyl dost blízko, aby pomohl.“ (Další články na str. 4 a 9)

Po levé straně byla napsaná poznámka rukopisem, který nepoznávala. Po pravé straně byly dva řádky Scottovým roztahaným písmem, první řádka trochu delší než druhá… a šipečka, panebože, ukazuje na tu botu! Věděla, co ta šipka znamená. Poznal, komu patří. Díky propojení s manželčiným příběhem – („Lisey a šílenec, napínavý příběh přímo ze života!“) – rozuměl všemu. A zuřil? Ne. Protože věděl, že jeho manželka by taky nezuřila. Věděl, že jí to bude připadat srandovní, a opravdu to bylo srandovní, zasejřená výtržnost, tak proč měla slzy na krajíčku? Nikdy v životě ji city nepřekvapily, nezaskočily a nepřeválcovaly tolikrát jako v několika posledních dnech.

Lisey nechala novinový výstřižek padnout na knížku, protože se bála, že by ho náhlý příval slz mohl rozpustit jako sliny cukrovou vatu v ústech. Zakryla si dlaněmi oči a čekala. Když si byla jistá, že slzy nepřetečou, zvedla znovu výstřižek a přečetla si, co připsal Scott:

To musím ukázat Lisey! Pořádně se ZASMĚJE

Ale pochopí to?

(Náš průzkum tvrdí, že ANO)

Z velkého vykřičníku udělal roztomilý smajlík ve stylu sedmdesátých let, jako by jí přál pěkný den. A Lisey opravdu rozuměla. Sice až po osmnácti letech, ale co? Paměť je relativní.

Velmi zenové, koníku, řekl by možná Scott.

„Zen, šmen. Zajímalo by mě, co dnes Tony dělá, to by mě opravdu zajímalo. Zachránce slavného Scotta Landona.“ Zasmála se a slzy, které se dosud držely v očích, přetekly na tváře.

Pak otočila fotku proti směru hodinových ručiček a přečetla si druhou, delší poznámku.

18. 8. 1988

Milý Scotte (s dovolením): myslel jsem, že byste chtěl tuto fotografii C. Anthonyho („Tonyho“) Eddingtona III, toho mladého postgraduálního studenta, který vám zachránil život. Univerzita v Tennessee mu samozřejmě udělí vyznamenání. Mysleli jsme, že byste s ním třeba chtěl zůstat ve spojení. Jeho adresa je Coldview Avenue 748, Nashville North, Nashville, Tennessee 37235. Pan Eddington, „Chudý leč hrdý“, pochází z dobré rodiny na jihu Tennessee a je to výtečný mladý básník. Samozřejmě mu budete chtít poděkovat (a snad se mu odměnit) po svém.

Zůstávám s úctou, pane,

Prof. doc. Roger C. Dashmiel

katedra angličtiny

Univerzita Tennessee, Nashville

Lisey si to přečetla jednou, podruhé („a dáma jede potřetííí,“ zazpíval by v té chvíli Scott), stále s úsměvem, ale zároveň s trpkou směsí úžasu a dokonalého pochopení. Roger Dashmiel si nejspíš vůbec neuvědomoval, co se doopravdy stalo, stejně jako ten kampusový policista. Což znamenalo, že na celém kulatém světě byli jenom dva lidé, kteří o tom odpoledni znali pravdu: Lisey Landonová a Tony Eddington, ten chlapík, který to hodí na papír pro ročenku. Možná že ani sám „Touný“ si neuvědomil, co se přihodilo poté, co provedli první slavnostní výkop. Možná měl výpadek způsobený strachem. Jen si to představte: on možná opravdu věří, že zachránil Scotta Landona před smrtí.

Ne. To si nemyslela. Napadlo ji však, že tenhle výstřižek a načmáraný nechutný vzkaz byla Dashmielova pomstička Scottovi za… za co?

Jenom za to, že byl zdvořilý?

Za to, že se díval na pana literáta Dashmiela a neviděl ho?

Za to, že byl bohatý kreativní usmrkanec, který se chystal vydělat patnáct tisíc dolarů za den tím, že pronese několik povzbudivých slov a kopne rýčem do země? Navíc nakypřené země?

Za to všechno. A ještě víc. Lisey si pomyslela, že Dashmiel byl možná přesvědčený, že v nějakém pravdivějším, férovějším světě by si pozice vyměnili: on, Roger Dashmiel, by byl v ohnisku intelektuálního zájmu a studentského obdivu, zatímco Scott Landon – nemluvě o jeho manželce myšce, která by se neupšoukla, ani kdyby jí na tom závisel život – by se lopotil na kampusových vinicích, neustále někomu lezl do zadku, zkoumal, odkud vane vítr v katedrové politice, a honil se, aby dostal smlouvu i na příští rok.

„Každopádně neměl Scotta rád a takhle se pomstil,“ pronesla do prázdných, slunných místností nad dlouhou stodolou. „Touhle… jedovatou slinou.“

Chvilku nad tou teorií uvažovala, pak propukla v záchvat veselého smíchu a plácala se rukama do plochého místečka hrudníku nad prsy.

Když se trochu vzpamatovala, listovala Revuí, až našla článek, který hledala. NEJZNÁMĚJŠÍ AMERICKÝ ROMANOPISEC SLAVNOSTNĚ UVÁDÍ V ŽIVOT DLOUHOLETÝ SEN O KNIHOVNĚ. Autorem byl Anthony Eddington, kterému se někdy říká Touný. A když Lisey článek přelétla, zjistila, že je přece jenom schopná se rozzlobit. Dokonce rozzuřit. Protože tu nebylo ani slovo o tom, jak ta slavnost skončila, a vlastně ani slovo o údajném autorově heroismu. Jediný náznak, že se cosi bláznivě zvrtlo, se objevil v závěrečných větách: Proslov pana Landona po slavnostním prvním výkopu a jeho večerní čtení před studenty byly zrušeny kvůli neočekávaným událostem, ale doufám, že tohoto giganta amerického literatury u nás v kampusu zase brzy uvidíme. Snad na slavnostním přestřihávání pásky, až Shipmanova knihovna otevře v roce 1991 dveře!“

Když si připomněla, že ta lesklá drahá knížečka v pevné vazbě, nejspíš rozesílaná prachatým studentům, je jenom školní revue, kristepane, trochu tím svůj vztek ochladila. Opravdu si myslela, že Revue Univerzity Tennessee dovolí svému najatému pisálkovi, aby odvyprávěl tu krvavou frašku? Kolik studentských dolarů by něco takového přisypalo do pokladny? Taky jí pomohlo, když si uvědomila, že Scottovi by to taky připadalo zábavné…, ale ne moc. Scott tu přece jenom nebyl, aby ji vzal kolem ramen, políbil na tvář, rozptýlil ji tím, že ji jemně zatahá za bradavku a poví jí, že to všechno byla jenom jedna roční doba – je čas sít, čas sklízet, čas sedlat koně a taky sedla sundat, jo, přesně.

Scott, krucinál, byl pryč. A…

„A on pro vás, lidi, prolil krev,“ zamumlala nenávistným hlasem, který strašidelně připomínal Mandu. „Skoro pro vás, lidi, umřel. Je to vlastně čistokrevný zázrak, že se to nestalo.“

A Scott k ní znovu promluvil, jak to dělával. Věděla, že je to jenom ten břichomluvec v jejích útrobách, z koho ten hlas vychází – kdo ho miloval víc a kdo si ho líp pamatoval? – ale takhle jí to nepřipadalo. Zdálo se jí, že je to přímo on.

Tys byla můj zázrak, řekl Scott. Tys byla můj čiročirý zázrak. Ne jen ten den, ale pořád. To tys tu temnotu zaháněla, Lisey. Zářila jsi.

„Asi byly chvíle, kdy sis to myslel,“ řekla nepřítomně.

– Bylo horko, viď?

Ano. Bylo vedro. A nejenom vedro. Navíc…

„Vlhko,“ řekla Lisey. „Lepkavo. A měla jsem z toho špatný pocit hned od začátku.“

Lisey, usazená před knižním hadem s otevřenou Revuí Univerzity Tennessee Nashville 1988 na klíně, na okamžik, ale naprosto jasně, zahlédla bábinku krmící kuřata, kdysi dávno, kdesi doma. „Už v koupelně jsem z toho začala mít opravdu špatný pocit. Protože jsem rozbila

3

Pořád myslí na tu skleničku, na tu zasejřenou rozbitou skleničku. Tedy pokud zrovna nemyslí na to, jak moc ráda by vypadla z toho zdejšího vedra.

Lisey stojí za Scottem mírně napravo s rukama plaše složenýma před tělem, dívá se, jak balancuje na jedné noze, druhou se opírá o hranu toho hloupého rýčku napůl zasunutého do nakypřené země, kterou sem očividně přivezli jen pro tuto příležitost. Ten den bylo šíleně horko, šíleně vlhko, šíleně lepkavo a ten úctyhodný zástup, který se tu sešel, to jenom zhoršuje. Narozdíl od hodnostářů nejsou přihlížející oblečení zdaleka v ničem slavnostním, a i když jim v džínách, šortkách a pláťácích není v tom vzduchu podobném mokré dece kdovíjak příjemně, Lisey jim přesto závidí, když tam tak stojí před těmi lidmi a opéká se v horkém tennesseeském odpoledni jako v rozpálené vývěvě. Už jenom stát v slavnostních šatech, přestože určených do horkého počasí, je stresující, bojí se, že na lehkém hnědém plátěném tílku, které si vzala na lehký korzet z umělého hedvábí, se jí brzy vyrýsují zpocené skvrny. Má pro horké počasí skvělou podprsenku, a přesto se jí zakusuje ze stran do prsou jako nenechavé prsty. Šťastné doby, milunko.

Scott zatím dál balancuje na jedné noze, zatímco vlasy, vzadu příliš dlouhé – strašně potřebuje ostříhat, on při pohledu do zrcadla vidí rockovou hvězdu, ale ona při pohledu na něj vidí zasejřeného somráka z písničky Woodyho Guthrieho – mu vlají v občasných závanech horkého větříku. Umí skvěle pózovat, zatímco fotograf krouží kolem. Zatraceně dobře pózovat. Po levém boku má toho Tonyho Eddingtona, jenž se chystá napsat všechny ty jásavé bláboly pro jakýsi kampusový či jiný plátek, a po pravé straně má jejich dočasného hostitele, skalní oporu katedry angličtiny Rogera Dashmiela. Ten patří k lidem, kteří vypadají starší, než ve skutečnosti jsou, nejen protože přišli o spoustu vlasů a přibyli hodně v pase, ale protože od svého okolí vyžadují téměř ochromující úctu. Dokonce i jejich žertování připadalo Lisey jako hlasité předčítání klauzulí pojišťovací smlouvy. Je to o to horší, že Dashmiel nemá jejího manžela rád. Lisey to okamžitě vycítila (je to snadné, protože většina mužů ho ráda má), a tím pádem získala cíl, na který mohla soustředit svůj neklid. Protože ona je neklidná, a hrozně. Snažila se namluvit si, že je to jenom tou vzdušnou vlhkostí a houstnoucími mračny na západě zvěstujícími pořádné odpolední bouřky a možná i tornáda: prostě počasí odpovídající nízkému tlaku. Ale když ráno ve tři čtvrtě na sedm vstávala, barometr v Maine nebyl nízko. Bylo krásné letní ráno, slunce už vstalo a třpytilo se na miliónech kapek rosy v trávě mezi domem a Scottovou pracovnou. Na nebi ani mráčku a taťulda Dave Debusher by zvolal: „Den fakticky k sežrání.“ Přesto v okamžiku, kdy vkročila na dubová prkna na podlaze v ložnici a její myšlenky se stočily k cestě do Nashvillu – v osm odjezd na portlandské letiště, v devět čtyřicet odlet se společností Delta – srdce jí nasáklo strachem a její po ránu lačný žaludek, obvykle hodný, se svíral nevysvětlitelnou hrůzou. Zaznamenala ty pocity překvapeně a zmateně, protože cestování se jí obvykle líbilo, zvlášť se Scottem: sedávali družně vedle sebe, on s otevřenou knížkou, ona zase se svou. Někdy jí přečetl kousek z té své a jindy mu ona oplácela. Někdy vycítila jeho pohled, zvedla hlavu a podívala se mu do očí. Měl tak vážný pohled. Jako by pro něj stále představovala tajemství. Ano, a někdy docházelo k turbulencím, ale to se jí taky líbilo. Připomínaly jí jízdu na atrakcích na topshamské pouti, když byly se sestrami ještě mladé, Bláznivé šálky a Divokou myš. Ani Scottovi turbulentní mezihry nikdy nevadily. Pamatovala si na jeden obzvlášť šílený přílet do Denveru – silný vichr, bouřková mračna, maličké fórové letadýlko pendlující pro aerolinky Death’s Head po tom zasejřeným nebi – a ona ho přitom viděla vyloženě nadskakovat na sedadle jako malého kluka, který si potřebuje odskočit, na tváři bláznivý úsměv. Ne, Scott se děsil cest, které mířily rovnou dolů a které někdy podnikal uprostřed noci. Jednou za čas hovořil – při jasném rozumu, dokonce s úsměvem – o věcech, které vidí na obrazovce vypnutého televizoru. Nebo ve skleničce, když ji nakloní tak akorát. Strašně ji děsilo, když ho tak slyšela mluvit. Protože to bylo šílené a protože svým způsobem věděla, o čem mluví, i když nechtěla.

Takže starosti jí nedělá nízký tlak na barometru a rozhodně ne vyhlídka na další cestu letadlem. Ale v té koupelně, když se natahovala po vypínači nad umyvadlem, což dělala bez přemýšlení a s jistotou každičký den celých osm let, co bydleli na Sugar Top Hill – což dávalo přibližně tři tisíce dní, kromě doby strávené cestováním – hřbetem ruky zavadila o skleničku na zubní kartáčky, ta padla na dlažbu a rozbila se na přibližně tři tisíce pitomých kousků.

„Sejři oheň, ušetříš sirky!“ vykřikla, poděšená a podrážděná tím, jaké pocity to v ní vyvolalo…, protože ve znamení nevěřila, ona, Lisey Landonová, manželka toho spisovatele, ani jako malá Lisey Debusherová ze Sabbatus Road v Lisbon Falls. Znamení byla pro bláznivé Irky.

Scott, který se právě vrátil do ložnice se dvěma šálky kávy a talířem toastů s máslem, strnul jako přimrazený. „Cos rozbila, milunko?“

„Nic, co vyšlo psovi ze zadku,“ odsekla Lisey zhurta a vzápětí užasla. To bylo jedno z úsloví babičky Debusherové, a babička rozhodně ve znamení věřila, ale to stařičký irský děvče se ocitlo na prkně, sotva byly Lisey čtyři roky. Že by si ji Lisey přesto tak dobře pamatovala? Zdálo se, že ano, protože jak tam stála a hleděla na střepy skleničky, vybavil se jí také význam toho znamení, vyslovený babiččiným tabákovým chraplákem… a ten hlas se vrací i teď, kdy pozoruje svého manžela, jak pózuje fotografovi ve svém nejlehčím letním sportovním saku (které přesto za chvilku v podpaží propotí).

– Skleněné střepy ráno, srdce na střepy v noci.

To byl odkaz babičky Debusherové a zapamatovala si ho aspoň jedna holčička, která ho pochytila dřív, než se babička složila a umřela na slepičím dvorku se staženým hrdlem, kolem pasu zástěru plnou slepičího krmení a s pytlíkem žvýkacího tabáku v rukávu.

Takže.

Žádné vedro, cesta nebo ten dobrák Dashmiel, na kterého nakonec připadlo vítání a představování, protože šéf anglické katedry je v nemocnici, kam ho den předtím odvezli na akutní operaci žlučníku. Může za to jenom rozbitá… zasejřená… sklenička v kombinaci s úslovím dávno mrtvé irské babičky. A vtip tkví v tom (jak později Scott zdůrazní), že už tohle ji stačí vytočit. Už tohle stačí, aby si skoro sedlala koně.

Někdy, poví jí zanedlouho poté už na nemocniční posteli (ach, ale klidně mohl ležet taky na prkně a všechny ty probdělé, propřemýšlené noci by měl za sebou) a mluvil jakýmsi novým šepotavým, namáhavým hlasem, někdy už tohle stačí, pokud to stačí. Jak se říká.

A ona bude přesně vědět, o čem mluví.

4

Rogera Dashmiela bolí hlava, Lisey to ví, i když tím v jejích očích nic nezískal. Pokud snad chystali pro tenhle obřad nějaký scénář, profesor Hegstrom (ten s tím žlučníkovým záchvatem) byl po operaci ještě příliš bez sebe, než aby Dashmielovi nebo komukoli jinému dokázal říct, kde je schovaný nebo jestli vůbec existuje. Dashmiel měl tím pádem k dispozici zhruba den a houf postav v čele se spisovatelem, který se mu okamžitě zprotivil. Když skupinka hodnostářů vyšla z Inmanovy síně na krátkou, ale nesmírně teplou procházku na místo budoucí Shipmanovy knihovny, Dashmiel Scottovi řekl, že budou muset více méně improvizovat. Scott dobrácky pokrčil rameny. Jemu to naprosto vyhovovalo. Pokud šlo o Scotta Landona, improvizace byla jeho životním stylem.

„Jhá vhás představím,“ oznámil ten chlap, na kterého bude Lisey v nadcházejících letech vzpomínat jako na přismahlého jižanského křupana. To řekl cestou k vyprahlému kusu půdy s tetelícím se vzduchem, kde měla stát ta nová knihovna (to slovo se v dashmielštině vyslovovalo knííhovna). Fotograf pověřený úkolem, aby tohle všechno zvěčnil, neklidně poskakoval sem a tam, cvakal a cvakal, jako pilný komár. Lisey zahlédla nedaleko vpředu obdélník čerstvě zorané hnědé země, asi tři krát metr a půl, odhadovala, že ji tam nejspíš navezli ráno, soudě podle odstínu, který teprve začal blednout. Nikoho nenapadlo ji zakrýt, takže čerstvá hlína se už pokrývala našedlou glazurou.

„Někdo by to měl udělat,“ souhlasil Scott.

Mluvil vesele, ale Dashmiel se zamračil, jako by ho ranila nezasloužená ťafka. Potom, s mocným povzdechem, pokračoval. „Po představení bude následovat aplaus…“

„Jako po noci následuje den,“ zamumlal Scott.

„… a vy řhééknete phár slou,“ dokončil Dashmiel. Za spečenou pustinou vyhrazenou pro knihovnu se ve slunci tetelilo nově vydlážděné parkoviště, hlaďoučké a se svítícími žlutými čarami. Lisey uviděla na opačné straně fantastické čeření neexistující vody.

„Bude mi potěšením,“ řekl Scott.

Zdálo se, že Dashmielovi nezlomně dobrá nálada jeho odpovědí dělá starosti. „Dhoufám, že nechcete mít při výkopu přííííliš dlouhý prhoslov,“ obrátil se ke Scottovi, když se blížili k místu ohraničenému sloupky s provazy. Za ně nikdo nesměl, ale před provazy se tísnil takový dav, že se táhl až skoro k parkovišti. A ještě větší průvod se táhl za Dashmielem a Landonovými z Inmanovy síně. Brzy se oba zástupy propojí a Lisey – které davy obvykle nevadily, stejně jako turbulence v šesti kilometrech vysoko – se nelíbilo ani tohle. Napadlo ji, že tolik lidí za takového vedra by mohlo ze vzduchu vycucnout všechen vzduch. Pitomá představa, ale…

„Je opravdu horko, dokonce i na srpnový Nashville, co říkáš, Touný?“

Tony Eddington poslušně přikývl, ale neřekl nic. K dosavadní konverzaci přispěl pouze tím, že identifikoval neúnavně poskakujícího fotografa jako Stefana Quennslanda z nashvillského Americanu – rovněž absolventa Univerzity Tennessee v Nashvillu, ročník 1985. „Doufám, že mu všici pomůžete, jak to pude,“ pronesl Tony Eddington ke Scottovi, když vyrazili na pochod.

„Až skhončíte s puouslovem,“ navázal Dashmiel, „bude dhauší aplaus. A potom, phane Landone…“

„Scotte.“

Dashmiel předvedl bleskový úsměv s otevřenými ústy, jen na okamžik. „Potom, Scotte, vyuyjete tu sthuášně dhůležitou phuvní hvst huíny.“ Vyuyjete? Phuvní? Huíny? dumala Lisey a došlo jí, že Dashmiel tím svým neuvěřitelným luisianským protahovaným přízvukem velmi pravděpodobně říkal vyryjete tu strašně důležitou první hrst hlíny.

„To mi vyhovuje,“ odpověděl Scott, a na víc už neměl čas, protože dorazili na místo.

5

Možná v ní jenom přetrvává ten špatný pocit z rozbité skleničky – pocit zlého znamení – ale obdélník navezené hlíny jí připadá jako hrob: velikost XL, jako pro obra. Oba zástupy se propojí v jeden a uprostřed vytvoří vydýchaný zapařený ostrůvek. Strážní z kampusové ostrahy se stavějí po jednom k rohům ozdobné zábrany ze sametového provazu, pod kterým se protáhnou Dashmiel, Scott a „Touný“ Eddington. Queensland, ten fotograf, nepokojně tancuje se svým velkým nikonem pozvednutým před obličej. Samotný Weegee v akci, pomyslí si Lisey a uvědomí si, že ho nenávidí. Je tak volný, poletuje si tu v tom horku jako komár. Je mu pětadvacet a všecky páčky a kolečka mu ještě fungují. Dashmiel se na něj dívá stále netrpělivěji, ale Queensland si toho nevšímá, dokud nenafotí, co chce. Lisey napadne, že mu šlo o fotku Scotta samotného, s nohou na tom hloupém stříbrném rýči, s vlasy vlajícími ve větru. Weegee junior konečně velký fotoaparát odloží a couvne k okraji zástupu. A právě když Lisey sleduje trochu melancholickým pohledem Queenslandovy kroky, poprvé si všimne toho šílence. Vypadá, jak později napíše jeden lokální reportér, „jako John Lennon v posledních dnech svého láskyplného vztahu s heroinem – prázdné, pozorné oči jsou v podivném a zneklidňujícím kontrastu vůči dětsky teskné tváři“.

V té chvíli si Lisey všimne sotva něčeho víc než jeho rozcuchaných světlých vlasů. Dnes ji nebaví pozorovat lidi. Chce to mít už za sebou, aby si našla na katedře angličtiny tamhle za parkovištěm koupelnu a vytáhla si vzpurné kalhotky ze škvíry mezi půlkami. Musí taky na malou, ale to je v této chvíli zcela podružné.

„Dámy a pánové!“ promluví Dashmiel mocným hlasem. „Je mi uelkým photěšením vám představit pana Scotta Landona, autora Ostatků oceněných Pulitzerovou cenou a Costerovy dcery oceněné Státní knižní cenou. Přijel až z Maine se svou líbeznou manželkou Lízou, aby zahájil výstavbu – správně, konečně to spustíme – naší vlastní Shipmanovy KNÍÍÍ-hovny. Scotte Landone, lidičky, poslechnem si, jak ho pěkně po nashvíílsku uvítáte!“

Zástup okamžitě zatleská, con brio. Líbezná manželka se přidá, sráží dlaně k sobě, hledí na Dashmiela a myslí si, Státní knižní cenu dostal za Coasterovu dceru. Je to Coaster, ne Coster. A myslím, že to moc dobře víš. Myslím, žes to posejřil schválně. Co ti na něm vadí, ty chudáčku?

Pak pohledem náhodou zalétne za něj a tentokrát si pořádněji všimne Gerda Allena Colea, který tam postává s tou svou nádhernou blond čupřinou spadlou k očím, a rukávy bílé košile jsou mu příliš volné, jak je má vyhrnuté až k podměrečným bicepsům. Podolek košile mu kouká z kalhot a visí až skoro k vyběleným kolenům džín. Na nohou má motorkářské boty s postranními přezkami. Lisey připadají strašně teplé. Blonďák místo tleskání trochu afektovaně sevře ruce a na rtech se objeví strašidelně milý úsměv, a ty rty se lehce pohybují jako v tiché modlitbě. Oči upírá na Scotta a nezakolísá ani na vteřinu. Lisey se na Blonďáka okamžitě zaměří. Existují chlapíci – skoro vždy jsou to muži – kteří jsou pro ni kovbojové z hlubokého vesmíru. Ti toho mají spoustu na srdci. Chtějí Scotta chytit kolem ramen a vyprávět mu, že pochopili tajné poselství v jeho knihách. Chápou, že ty knihy jsou vlastně průvodci k Bohu, Satanovi nebo třeba Gnostickým evangeliím. Kovbojové z hlubokého vesmíru mohou ujíždět na scientologii nebo numerologii nebo (v jednom případě) Kosmických lžích Brighama Younga. Někdy chtějí hovořit o jiných světech. Před dvěma lety jeden kovboj z hlubokého vesmíru jel stopem z Texasu až do Maine, aby Scottovi povyprávěl o čemsi, čemu říkal pozůstatky. Dají se najít docela běžně, tvrdil, na neobydlených ostrovech na jižní polokouli. Bylo mu jasné, že právě o nich Scott psal v Ostatcích. Ukázal Scottovi podtrhaná slova, která to dokazovala. Ten chlapík Lisey velmi znervózňoval – působil jaksi nepřítomným dojmem – ale Scott s ním promluvil, nabídl mu pivo, podiskutoval s ním o monolitech na Velikonočních ostrovech, vzal si od něj pár letáků, podepsal tomu klukovi výtisk Ostatků a poslal ho po svých, naprosto spokojeného. Spokojeného? Skákal až do nebe. Když si Scott osedlá koně, je úžasný. Jinak se to vystihnout nedá.

Lisey nenapadlo, že dojde na skutečné násilí – že Blonďák míní na jejího manžela rozbalit Marka Davida Chapmana. Můj mozek takhle nefunguje, byla by možná řekla. Prostě se mi nelíbilo, jak se mu pohybují rty.

Scott kvituje potlesk – a několik bujarých rebelských zavýsknutí – landonovským úsměvem, který figuruje na miliónech knižních obalů, a celou dobu se opírá nohou o hranu toho hloupého rýčku, jehož ostří se pomalu zařezává do přivezené zeminy. Nechá potlesk znít deset nebo patnáct vteřin, řídí se přitom intuicí (a intuice ho málokdy zradí), pak mávne rukou. A potlesk skutečně ztichne. Okamžitě. Jako když sfoukne svíčku. Skvělý kousek, i když poněkud děsivý.

Když promluví, zdá se, že jeho hlas nezní zdaleka tak silně jako Dashmielův, ale Lisey ví, že i bez mikrofonu nebo tlampače na baterie (že tu ani jedno dnes odpoledne není, je nejspíš něčí nedbalost) dolehne až do zadních řad. A zástup napíná uši, aby jim neuniklo ani slovo. Přišel mezi ně Slavný muž. Myslitel a Spisovatel. Nyní bude házet perly moudrosti.

Perly sviním, pomyslí si Lisey. Navíc upoceným sviním. Ale copak jí otec kdysi neříkal, že prasata se nepotí?

Blonďák naproti ní si opatrně odhrne rozcuchané vlasy z jemného bílého čela. Ruce má bílé jako čelo a Lisey si pomyslí: To je čuník, který se hodně drží doma. Domácká svině, a proč ne? Je náchylný chytit kdejakou divnou ideu.

Lisey přešlápne a hedvábné prádlo jí mezi půlkami málem zavrže. K zešílení! Znovu na Blonďáka zapomene, jak se snaží spočítat, jestli by nemohla…, dokud Scott pronáší svých pár slov…, naprosto, ale naprosto nenápadně od…

Ozve se maminka. Nesmlouvavě. Tři slova. Nepřipustí žádné odmlouvání. Ne, Lisey. Počkej.

„Nebudu vám tu kázat,“ začne Scott a Lisey rozezná styl Gullyho Foylea, hlavní postavy z knihy Alfreda Bestera Hvězdy můj osud. Jeho oblíbeného románu. „Na kázání je moc vedro.“

„Bímni nás nahoru, Scotty!“ vykřikne rozjařeně kdosi z páté nebo šesté řady v davu z parkoviště. Lidé se zasmějí a zajásají.

„To nejde, brácho,“ zalituje Scott. „Transportéry jsou polámané a lithiové krystaly nám došly.“

Posluchači, pro které jsou hláška i odpověď nové (Lisey obojí slyšela aspoň padesátkrát), pochvalně zařvou a zatleskají. Blonďák naproti se tence usmívá, nepotí se a svírá křehké levé zápěstí dlouhými prsty na pravé ruce. Scott sundá nohu z rýče, ne že by ho přestal bavit, ale protože – aspoň pro danou chvíli – pro něj našel jiné využití. A zdá se, že je tomu tak. Lisey to sleduje trochu fascinovaně, protože tohle je Scott v nejlepší formě, bravurně plachtící na křídlech improvizace.

„Píše se rok devatenáct set osmdesát osm a svět pohltila temnota,“ spustí. Krátkou rukojeť ceremoniálního rýčku nechá lehce proklouznout volně sevřenou pěstí. Z listu se Lisey do očí opře sluneční prasátko a vzápětí už se skoro schová za rukávem Scottova lehkého saka. Ostří listu zmizí a Scott použije štíhlou dřevěnou rukojeť jako ukazovátko, kterým ve vzduchu před sebou odškrtává jednotlivé problémy a tragédie.

„V březnu jsou Oliver North a viceadmirál John Poindexter obžalováni ze spiknutí – je to báječný svět íránských kontras, kde politiku řídí pušky a svět řídí peníze.

V Gibraltaru členové britské zvláštní letecké služby zabijí tři neozbrojené členy IRA. Možná by si SAS měli změnit motto z ‚Kdo se odváží, zvítězí‘ na ‚Nejdřív střílej, ptej se potom‘.“

Zástupem proběhne vlnka smíchu. Roger Dashmiel vypadá z takového nečekaného vývoje událostí naštvaně a otráveně, ale Tony Eddington si konečně píše poznámky.

„Nebo by to mělo být naše heslo. V červenci uděláme kravinu a sestřelíme íránský dopravák se dvěma sty devadesáti civilisty na palubě. Šestašedesát z nich jsou děti.

Epidemie AIDS zabíjí tisíce a dostanou ho… no, to nevíme, že? Stovky tisíc? Milióny?

Svět se hrouží do temnoty. Krvavý příliv pana Yeatse je na postupu. Stoupá. Stoupá.“

Podívá se dolů, kde není nic, jenom šedivějící zem, a Lisey se najednou vyleká, že to skutečně vidí, toho tvora s nekonečným grošovaným bokem, bojí se, že se to zase spustí, snad dokonce dojde i k zhroucení, kterého se Scott tak bojí (po pravdě řečeno ona se toho bojí stejně jako on). Srdce jí sotva stačí zrychlit, když Scott zvedne hlavu, uculí se jako kluk na okresní pouti a popustí rukojeť rýčku o půl délky. Je to okázalé gesto kulečníkového profíka a lidé v předních řadách udělají áááách. Ale Scott ještě neskončil. Drží rýč před sebou, obratně otáčí rukojetí mezi prsty a zrychluje do neuvěřitelných obrátek. Je to oslňující jako rozvířená hůl mažoretky – protože ve slunci se míhá stříbrný kovový list – a příjemně nečekané. Vzali se v roce 1979 a ona neměla ani ponětí, že má v repertoáru tak geniálně skvělý trik. (Kolik roků je zapotřebí, napadne ji o dvě noci později, až bude ležet samotná v posteli ve svém mizerném motelovém pokoji a poslouchat štěkot psů pod rozpáleným oranžovým měsícem, než prostá tupá tíha hromadících se dnů nakonec z manželství vymáčkne veškerá překvapení? Jaké štěstí musíte mít, aby vaše láska vyzrála i na vyměřený čas?) Stříbrná vířící čepel vysílá do vedrem omámeného, potem ulepeného zástupu sluneční záblesky, Proberte se! Proberte se! Manžel Lisey je najednou Scott Vyvolávač, a nesmírně se jí ulevilo, když uviděla na jeho tváři ten naprosto nedůvěryhodný podvodnický úsměv, který říkal: Paninko, jsem fakt třída. Pěkně se jim dostal pod kůži, teď se jim pokusí prodat hromadu pochybných mastiček a dryjáků, takových, které si lidi nakonec odnesou domů, jak doufá. A Lisey si myslí, že lidi nakupovat budou, bez ohledu na horké srpnové odpoledne. Když je Scott takový, dokáže prodat i ledničku eskymákovi, jak se říká…, a bůh žehnej té jazykové tůni, kam se všichni chodíme napít, jak by nepochybně dodal Scott (což často udělal).

„Ale pokud je každá knížka světýlkem v té temnotě – a tomu já věřím, musím tomu věřit, i když je to staromódní, protože já ty zatracené věci píšu, ne? – pak je každá knihovna obrovským starým věčně hořícím ohněm, ke kterému přichází deset tisíc lidí, aby se ohřáli, ve dne v noci. To není čtyři sta padesát jedna stupňů Fahrenheita. Zkuste spíš čtyři tisíce Fahrenheitů, lidi, protože my tu nemluvíme o kuchyňském sporáku, my tu mluvíme o velkých starých vysokých pecích zvaných mozek, rozpálených tavicích pecích intelektu. Dnes odpoledne oslavujeme zakládání takového grandiózního ohně a já jsem poctěn, že se toho mohu zúčastnit. Na tomto místě plivneme do očí zapomnění a nakopneme ignoranci do její svrasklé staré cojones. Hej, fotografe!“

Stefan Queensland zpozorní, samý úsměv.

Scott také s úsměvem zavelí: „Sejmi tohle. Nejvyšší liga to třeba nevezme, ale určitě se ti to bude dobře vyjímat v portfoliu.“

Scott natáhne ruku s ozdobným nářadím, jako by ho chtěl znovu rozvířit. Zástup plný naděje vzdychne, ale tentokrát je Scott jenom škádlí. Sklouzne levou rukou k přírubě rýče, opře se a zaryje čepel hluboko, ponoří její horký třpyt do hlíny. Odhodí nabranou zeminu stranou a vykřikne: „Tímto prohlašuji stavbu Shipmanovy knihovny ZA ZAHÁJENOU!“

Vedle aplausu, který následuje, vypadají předchozí potlesky jako zdvořilé plácání, které provází tenisový zápas ve školce. Lisey neví, jestli mladý pan Queensland zachytil první slavnostní zarytí rýčem, ale když Scott zapumpuje tím legračním rýčkem proti nebi jako olympijský hrdina, to Queensland rozhodně zdokumentuje, a při focení se za aparátem chechtá. Scott chvíli drží pózu (Lisey náhodou pohlédne na Dashmiela a přistihne toho džentlmena při významném koulení očima na pana Eddingtona – Tounýho). Potom Scott přitáhne rýček před prsa, jako by prováděl k poctě zbraň, a s širokým úsměvem tak zůstane. Na tvářích a čele mu vyrazily jemné kapky potu. Potlesk začíná utichat. Obecenstvo si myslí, že skončil. Lisey si myslí, že jenom přeřadil na dvojku.

Když se ujistí, že ho už zase uslyší, Scott zaboří rýč k další dávce. „Tahle je za Divokého Billa Yeatse!“ zvolá. „Zarytého šťouravého cvoka! A tahle je za Poea, rovněž známého jako Baltimorský Edík! Tahle je za Alfíka Bestera, a jestli jste ho ještě nečetli, měli byste se stydět!“ Vypadá, že mu došel dech, a Lisey se začíná trochu znepokojovat. Je takové vedro. Snaží se vzpomenout, co měl k obědu – bylo to něco lehkého, nebo těžkého?

„A tahle…“ Zaryje ostří pořádně hluboko a naposledy obrátí pořádný kus drnu. Košile vpředu mu ztmavla potem. „Něco vám povím: nechcete si vzpomenout na autora knížky, která vás jako první fakticky dostala? Která pod vás vklouzla jako kouzelný koberec a zvedla vás ze země. Víte, o čem mluvím?“

Věděli. Všechny tváře obrácené k němu to vyzařovaly.

„V dokonalém světě by to byla knížka, která vám padne první do ruky, až Shipmanova knihovna konečně otevře dveře. Tahle dávka je teda za toho, kdo ji napsal.“ Naposledy na rozloučenou potřese rýčem, pak se obrátí k Dashmielovi, kterého by Scottovo šoumenství mělo těšit – když se po Scottovi chtělo, aby improvizoval, šlo mu to skvěle – ale místo toho vypadá jenom upoceně a nakrknutě. „Myslím, že jsme tu skončili,“ říká Scott a snaží se vrátit rýč Dashmielovi.

„Nhé, ten je uáš,“ brání se Dasmiel. „Jako talisman, důkaz našich dhíků. Khromě vuašeho šeku, samožemě.“ Úsměv vytvořený mluvidly se objeví a hned zmizí jako křeč obličejových svalů. „Půjdeme si užít trochu klimatizace?“

„Každopádně.“ Scott vypadá trochu zmateně a pak podá rýč Lisey, stejně jako jí během uplynulých dvanácti let slávy podal spoustu nechtěných suvenýrů: všechno možné od ceremoniálních pádel a čepic bostonských Red Sox v plexisklové krabici až po masky Komedie a Tragédie…, ale většinou to byly psací soupravy pera a propisky. Spousty psacích souprav. Značky Waterman, Scripto, Schaeffer, Mont Blanc, na co si vzpomenete. Lisey se dívá na lesklý stříbrný list rýče, stejně zmatená jako její milovaný (stále je její milovaný). Na vyrytém nápisu SLAVNOSTNÍ VÝKOP, SHIPMANOVA KNIHOVNA ulpělo několik hrudek hlíny a Lisey je sfoukne. Kde tenhle neuvěřitelný artefakt skončí? V létě roku 1988 je Scottova pracovna pořád ještě ve výstavbě, i když adresa už funguje a Scott si už začal přenášet věci do kójí a kumbálů ve stodole pod ní. Na spoustu kartonových krabic načmáral energickými tahy černým fixem SCOTT! RANÁ LÉTA! Stříbrný rýček nejspíš skončí u těch krabic, marně bude blýskat v šeru. Možná ho tam dá sama a s visačkou SCOTT! STŘEDNÍ VĚK! jako určitý vtípek… nebo kořist. Takovému hloupému, nechtěnému dárku Scott říká…

ale Dashmiel vyráží. Bez dalšího slova – jako by ho celá ta šaškárna znechutila a chtěl s ní skoncovat co nejdřív – produpe se přes obdélník čerstvé zeminy, vyhne se místečku, kde se Scottovi posledním pořádným záběrem skoro podařilo vyrýt opravdovou díru. Podpatky Dashmielových naleštěných černých střevíců hlásajících Já-jsem-docent-na-vzestupu-na-to-nezapomínejte se při každém těžkém dopadu hluboko boří. Dashmiel musí bojovat o rovnováhu a Lisey uhodne, že to mu náladu nezlepší. Tony Eddington se zařadí vedle něj, vypadá zamyšleně. Scott se na okamžik zarazí, jako by si nebyl úplně jistý, co se to děje, ale pak se také pohne a vklouzne mezi hostitele a svého dočasného životopisce. Lisey je následuje, jak je zvyklá. Na chvíli ji oblažil tak, že se ten pocit znamení vytratil

(skleněné střepy ráno)

aspoň na chvilku, ale už je tu zas

(srdce na střepy v noci)

a zasáhne ji naplno. Napadne ji, že proto jí všechny ty podrobnosti připadají tak ohromné. Je přesvědčená, že svět se vrátí zase do normální velikosti, jakmile se dostane ke klimatizaci. A jakmile si vyprostí ten otravný žmolek ze zadku.

Už to skoro skončilo, připomíná si a přesně v té chvíli – život umí být tak divný – se všechno vyšine z kolejí.

Člen kampusové ostrahy, který je v této směně starší než ostatní (po osmnácti letech Lisey zjistí jeho jméno z fotografie v queenslandských novinách, byl to kapitán S. Heffernan) pozvedne provaz tvořící zábranu na opačné straně ceremoniálního obdélníku hlíny. Lisey si na něm všimne jenom ha-rozně supr óbr huby, jak by se možná vyjádřil Scott. Její manžel a eskorta po stranách se shýbnou tak dokonale sehraným pohybem, jako by to nacvičovali.

Obecenstvo se sune k parkovišti i s hlavními protagonisty… s jednou výjimkou. Blonďák se k parkovišti nesune. Blonďák nehybně stojí na okraji ceremoniální oranice blíž k parkovišti. Několik lidí do něj vrazí, a tak je nakonec nucen couvnout zpátky na spálenou neplodnou zem, kde v roce 1991 bude stát Shipmanova knihovna (tedy pokud se dá věřit slibům hlavního dodavatele). Pak vyrazí vyloženě proti proudu, rozpřáhne ruce, aby mohl odstrčit z cesty dívku nalevo a potom chlapa napravo. Stále pohybuje rty. Nejdřív si Lisey znovu pomyslí, že se tiše modlí, ale pak zaslechne přerývané drmolení – něco takového by mohl napsat špatný imitátor Jamese Joyce – a poprvé se opravdu znepokojí. Blonďákovy jaksi přízračně modré oči se upírají na jejího manžela, tam a nikam jinam, ale Lisey je jasné, že tenhle nechce diskutovat o pozůstatcích nebo skrytých náboženských podtextech ve Scottových románech. Tohle není žádný obyčejný kovboj z hlubokého vesmíru.

„Kostelní zvony zněly Andělskou ulicí,“ říká blonďák – říká Gerd Allen Cole – který, jak se ukáže, strávil větší část svého sedmnáctého roku v nákladném virginském ústavu pro duševně choré a byl propuštěn jako vyléčený a schopný normálního života. Lisey pochytí každé slovo. Protínají zesilující štěbetání davu, ten konverzační šum, jako když nůž prochází lehkým moučníkem. „Ten jadrný zvuk, jako déšť na plechové střeše! Špinavé květy, špinavé a líbezné, tak zní ty kostelní zvony v mém sklepení, jako bys nevěděl!“

Ruka, která vypadá jako samé dlouhé bledé prsty, sahá k cípům bílé košile a Lisey dokonale pochopí, co se tu děje. Dojde jí to v krátkých televizních záběrech

(George Wallace Arthur Bremmer)

z dětství. Podívá se na Scotta, ale ten mluví s Dashmielem. Dashmiel se dívá na Stefana Queenslanda, podrážděné chmury na Dashmielově obličeji říkají, že má Docela! Dost! Fotografování! Pro dnešek! Děkuji vám! Queensland se dívá dolů na svůj foťák, něco upravuje, a Anthony „Touný“ Eddington si píše poznámku do notesu. Lisey zahlédne postaršího člena ostrahy, toho v khaki uniformě s ha-rozně supr óbr hubou. Ten se dívá mezi lidi, ale zasejřeně špatným směrem. Je nemožné, aby viděla všechny ty lidi a zároveň Blonďáka, ale přesto je vidí, vidí, a dokonce si všímá, jak Scottovy rty tvoří slova myslím, že to šlo docela dobře, což je zkušební balónek, který často po podobných událostech vypouští, a pane bože, ach ježíšikriste, ach panenkomaria a Pepíku tesaři, snaží se na Scotta zakřičet a varovat ho, ale krk se jí stáhne, promění se v dírku vyschlou na troud a Lisey nedokáže vypravit ani slovo, a Blonďák škubne lemem své skvělé příliš volné bílé košile až nahoru a pod ní se objeví volné smyčky opasku a ploché holé břicho, rybí břicho, a na té bílé kůži leží pažba pistole a on ji uchopí a ona ho slyší říkat, zatímco se zprava blíží ke Scottovi: „Pokud to zavře ústa těch zvonů, bude úkol splněn. Je mi líto, tati.“

Lisey se rozběhne, spíš se o to pokusí, ale najednou má ha-rozně zabetonované nohy a kdosi se procpe před ni, urostlá studentka s vlasy svázanými širokou bílou hedvábnou stuhou s nápisem NASHVILLE natištěným modrými červeně lemovanými písmeny (vidíte, jak všechno vidí?) a Lisey ji odstrčí rukou svírající ten stříbrný rýč a studentka zakráká „Hele!“, jenomže to zní pomalu a protahovaně, jako by to Hele bylo nahrané na pětačtyřiceti otáčkách a teď se přehrávalo na třiatřiceti nebo dokonce na šestnácti. Celý svět se proměnil v rozpálený asfalt a ta urostlá studentka s NASHVILLEM ve vlasech jí celou věčnost blokuje výhled na Scotta, takže vidí jenom Dashmielovo rameno. A Tonyho Eddingtona, listujícího v tom svém pitomém notesu.

Potom studentka konečně vyklidí Liseyino zorné pole, a když se Dashmiel a její manžel znovu objeví naplno v dohledu, Lisey uvidí, že hlava toho učitele angličtiny se prudce zvedne a jeho tělo spustí červený poplach. Přihodí se to v okamžiku. Lisey vidí, co vidí Dashmiel. Ona vidí Blonďáka s pistolí (ukáže se, že je to Ladysmith ráže .22 vyrobený v Koreji a koupený v garážovém výprodeji v Jižním Nashvillu za sedmatřicet dolarů) namířenou na svého manžela, který konečně zahlédl nebezpečí a zastavil se. V Liseyině čase se to všechno děje velice, velice pomalu. Sice přímo nezahlédne vyletět kulku z ústí té dvaadvacítky – ne tak docela – ale slyší, jak Scott říká velmi klidně, přičemž se zdá, že slova protahuje víc než deset nebo patnáct vteřin: „Promluvíme si o tom, chlapče, ano?“ A potom Lisey uvidí u poniklovaného ústí pistole vykvést ohnivý střapatý žlutobílý květ. Zaslechne lupnutí – hloupé, bezvýznamné, jako když někdo dlaní bouchne pytlík od svačiny. Pak uvidí, jak Dashmiel, ten jižanský přismahlý srab, hází vlevo kramli. Lisey uvidí, jak se Scott zhoupl na patách vzad. Současně vyrazil bradou vpřed. Ta kombinace je přízračná a půvabná zároveň, jako taneční pohyb. Na pravé straně jeho letního saka se otevře černá díra. „Chlapče, tohle namouduši nechceš udělat,“ pronese protahovaným tónem v Liseyině času, a Lisey dokonce i tak uslyší, jak jeho hlas s každým slovem slábne, až mluví jako zkušební pilot ve výškové komoře. Přesto si Lisey myslí, že Scott pořád ještě neví, že je postřelen. Je si tím skoro jistá. Sportovní sako se mu rozevře jako brána, když vztahuje ruku v gestu rozkazujícím přestaň, a Lisey si uvědomí současně dvě věci. Zaprvé že ta košile pod sakem rudne. Za druhé že se jí konečně podařilo se trochu rozpohybovat.

„Musím skoncovat se vším tím vyzváněním,“ říká Gerd Allen Cole dokonale zřetelně a zlobně. „Musím skoncovat se vším tím vyzváněním kvůli fréziím.“ A Lisey najednou ví, že jakmile Scott zahyne, jakmile bude po všem, Blonďák se buď zabije, nebo bude aspoň předstírat pokus. V této chvíli však teprve práci dokončuje. Práci se spisovatelem. Blonďák mírně stočí zápěstí, takže kouřící hlaveň Ladysmith ráže .22 namíří na levou stranu Scottova hrudníku. V Liseyině čase je ten pohyb pomalý a ladný. Plíce už vyřídil, teď se postará o srdce. Lisey ví, že to nesmí dopustit. Jestli má její manžel mít vůbec nějakou šanci, tak se tomu smrtelně nebezpečnému bláznovi nesmí dovolit, aby do něj nasázel další olovo.

Jako by jí odporoval, pronese Gerd Allen Cole: „Nikdy to neskončí, dokud nepadneš. Ty jsi zodpovědný za všechna ta opakování, starý brachu. Ty jsi peklo, ty jsi opice, a teď jsi moje opice!“

Tímhle proslovem se dostane zatím nejblíž k rozumnému projevu, a zatímco řeční, Lisey má právě čas nejdřív stříbrný rýček otočit – tělo si umí poradit a ruce už našly správný úchop na konci metrové násady – a pak se jím rozmáchnout. Přesto je to těsné. Kdyby to byl koňský dostih, na oznamovací tabuli by se nepochybně objevil nápis PONECHTE SI TIKETY ČEKEJTE NA CÍLOVOU FOTOGRAFII. Ale když jde o závod mezi člověkem s pistolí a ženou s rýčem, žádnou fotku nepotřebujete. Ve zpomaleném čase Lisey sama vidí, jak stříbrná čepel udeří do pistole a otočí ji nahoru právě v okamžiku, kdy znovu vykvete ten ohnivý květ (tentokrát z něj vidí jenom kousek, protože ústí je úplně schované za rýčem). Vidí, jak ostří ceremoniálního rýčku dál letí vpřed a nahoru, zatímco druhá kulka neškodně vletí do rozpáleného srpnového nebe. Uvidí, jak pistole letí vzduchem, a má čas si pomyslet To jsem tě zasejřila! Tahle fakticky sedla! A vzápětí se rýč setká s blonďákovým obličejem. Má na něm ještě ruku (tři z dlouhých štíhlých prstů budou zlomené), ale stříbrný list rýče přesto naplno dopadne a zlomí Coleovi nos, rozbije pravou lícní kost a očnici vytřeštěného pravého oka a současně roztříští devět zubů. Ani mafiánský zabiják s boxerem v pěsti by to nesvedl líp.

A potom – stále zpomaleně, stále v Liseyině čase – se prvky Queenslandovy vítězné fotografie začnou skládat do sebe.

Kapitán S. Heffernan uviděl, co se děje jenom vteřinu nebo dvě po Lisey, ale také se musí vypořádat s čumily – v jeho případě poďobaným tlusťochem v pytlovitých bermudách a tričku s obrázkem rozesmátého Scotta Landona. Kapitán Heffernan smete mládence stranou svalnatým ramenem.

To už Blonďák padá k zemi (a vypadává ze záběru) s omámeným výrazem v jednom oku a s krví tryskající z druhého. Krev mu stříká taky z otvoru, který mu možná někdy v budoucnu opět bude sloužit jako ústa. Heffernanovi skutečný zásah naprosto unikl.

Roger Dashmiel, který si možná vzpomněl, že je hlavním ceremoniářem a nikoli přerostlým starým králíkem, se znovu otočí k Eddingtonovi, svému chráněnci, a Landonovi, svému problematickému čestnému hostu, právě včas, aby zaujal své místo na chystaném snímku coby civící, trochu rozmazaný obličej v pozadí.

Scott Landon v šoku zatím odkráčí z vítězného snímku kamsi pryč. Kráčí, jako by si nevšímal vedra, rázuje přímo k parkovišti u Nelsonovy síně, kde sídlí katedra angličtiny a je milosrdně klimatizovaná. Kráčí překvapivě rychle, aspoň zpočátku, a pořádná část zástupu se pohne s ním, protože si většinou neuvědomují, že se něco přihodilo. Lisey to rozzuří, ale nijak nepřekvapí. Koneckonců, kolik z nich vidělo Blonďáka s tou zasejřenou pistolkou v ruce? Kolik z nich poznalo, že ty rány nejsou praskající pytlíky, ale výstřely? Díra ve Scottově saku by mohla být šmouha od hlíny po povinném rytí a ta krev, co mu promáčela košili, je pro okolní svět zatím neviditelná. Sice vydává při každém nádechu divný hvízdavý zvuk, ale kolik z nich ho slyší? Ne, oni se dívají na ni – aspoň někteří – na tu bláznivou slepici, která se právě nepochopitelně rozmáchla a vzala jakéhosi chlápka do obličeje ceremoniálním stříbrným rýčem. Hodně z nich se vyloženě culí, jako by byli přesvědčení, že to všechno patří k představení, které se tu pořádá jim pro radost, Cirkus na kolečkách Scotta Landona. Ať jdou do prdele, a ať jde do prdele i Dashmiel, a ať jde do prdele ten zpožděný a špatně placený kampusový policajt s ha-rozně supr óbr hubou. Ji teď zajímá jenom Scott. Odhodí rýč ne tak docela naslepo doprava a Eddington, ten jejich Boswell k pronajmutí, ho popadne. Jinak by jím dostal přes nos. Potom, pořád tím strašlivým zpomaleným pohybem, se Lisey rozběhne za manželem, jehož ráznost vyprchá, jakmile se ocitne v žárovišti parkoviště. Tony Eddington za ní šilhá po stříbrném rýči, jako by to mohl být dělostřelecký granát, detektor záření nebo ostatek nějaké skvělé vyhynulé rasy, a už k němu přichází kapitán S. Heffernan s chybnou domněnkou, kdo je tu dnes hrdina. Lisey si tuhle část neuvědomuje, neví o ní nic, dokud po osmnácti letech neuvidí Queenslandovu fotografii, a nezajímala by ji ani zbla, i kdyby to věděla. Všechnu pozornost upírá na svého manžela, který na parkovišti právě klesl na ruce a kolena. Pokusí se vzepřít svému zpomalenému času a rozběhnout se rychleji. A právě v té chvíli Queensland cvakne tu fotku a zachytí jen půlku jednoho střevíce na pravém okraji záběru, ale on si toho není vědom a neuvědomí si to vůbec nikdy.

6

Nositel Pulitzerovy ceny, enfant terrible, který publikoval první román v jarém věku dvaadvaceti let, padá k zemi. Scott Landon padl jako podťatý, jak se říká.

Lisey vyvine heroické úsilí, aby se vymanila z toho času, který se k nepříčetnosti táhne a v němž jaksi uvízla. Musí se vyprostit, protože jestli se k němu nedostane dřív, než ho dav obklopí, a tím pádem ji odřízne, nejspíš ho ti lidé svou starostlivostí zabijí. Láskou ho zadusí.

– Jeeeeeee zraaaněěěnýýýý, zakřičí kdosi.

Lisey zakřičí v duchu sama na sebe

(sedlej koně OKAMŽITĚ SI SEDLEJ KONĚ)

a to konečně zabere. Lepidlo, ve kterém byla naložená, se vypařilo. Lisey se najednou rázně dere vpřed. Svět je plný hluku a vedra a potu a strkajících se těl. Žehná jejich bodavé realitě i ve chvíli, kdy se levou rukou popadne za levou půlku, zatáhne a konečně vyškubne to zatracené prádlo ze svého zatraceného zadku, tak, aspoň jedna věc je v tom pitomém zkaženém dni napravena.

Hrozí, že jí zužující se stezku ke Scottovi zablokuje studentka v korzetu s ramínky svázanými na ramenou do mohutných plandavých mašlí, ale Lisey se pod ní sehne a dopadne na rozpálenou dlažbu. Odřeniny a puchýře na kolenou si uvědomí až mnohem později – vlastně až v nemocnici, kde si jich všimne laskavý ošetřovatel a omyje je jakýmsi roztokem tak chladivým a utišujícím, že se rozpláče úlevou. Ale to až později. Teď je tu jen ona a Scott, na okraji toho rozpáleného parkoviště, na tom strašném, černožlutém tanečním parketu, na kterém je určitě nejmíň padesát, možná i šedesát stupňů. Mozek se jí snaží vnutit obrázek vajíčka smažícího se žloutkem nahoru na mamčině staré litinové pánvi, ale Lisey tu představu vytěsní.

Scott se na ni dívá.

Strnule civí nahoru a tvář už má voskově bledou až na šedočerné šmouhy tvořící se pod oříškově hnědýma očima a tučný čúrek krve, který mu začal vytékat z pravého koutku úst a pak dolů po čelisti. „Lisey!“ Slabý, sípavý hlas z výškové komory. „Ten chlap mě fakt střelil?“

„Nepokoušej se mluvit.“ Položí mu ruku na hrudník. Jeho košile, ach panebože, je krví přímo prosáklá, a ona cítí, že pod košilí mu srdce uhání hrozně rychle a hrozně lehce. Není to tlukot srdce lidské bytosti, ale nějakého ptáka. Holubí puls, pomyslí si a v té chvíli na ni padne to děvče s plandavými mašlemi na ramenou. Přistála by na Scottovi, ale Lisey ho instinktivně zaštítí a zády zachytí většinu dívčiny váhy („Hej! Sakra! KURVA!“ vykřikne dívka polekaně). Cítí tu tíhu jenom vteřinu a pak zmizí. Lisey vidí, jak dívka vyrazí rukama vpřed, aby zastavila pád – ach, ty božské reflexy mládí, pomyslí si, jako by sama byla stařenka a nikoli jednatřicetiletá žena – a dívce se to podaří, jenom vzápětí vyjekne „au, au, AU!“ protože jí asfalt popálí kůži.

„Lisey,“ šeptá Scott; kristepane, jak strašně mu hvízdá dech, jako meluzína v komíně.

„Kdo mě strčil?“ vyptává se dívka s mašlemi na ramenou. Dřepí, vlasy z uvolněného ohonu jí visí do očí, pláče leknutím, bolestí a ponížením.

Lisey se skloní blíž ke Scottovi. Horko, které z něj sálá, ji vyděsí a zaplaví neuvěřitelnou lítostí. On se v tom vedru vyloženě třese. Neohrabaně, za pomoci jenom jedné paže, si stáhne sako. „Ano, postřelil tě. Takže zůstaň v klidu a nepokoušej se…“

„Je mi hrozné horko.“ Přesto se roztřese jako osika. Co přijde dál, křeče? Oříškově hnědé oči upírá do jejích modrých. Krev mu vytéká z koutku úst. Cítí její pach. Dokonce i límec košile už mu rudne. Tady mu už hojivý čaj nepomůže, pomyslí si Lisey, ale ani pořádně neví, o čem to přemýšlí. Tentokrát je té krve moc. Zasejřeně moc. „Je mi tak horko, Lisey, prosím tě, přines mi led.“

„Přinesu,“ odpoví a podloží mu hlavu svým sakem. „Přinesu, Scotte.“ Díky bohu, že má na sobě to sportovní sako, pomyslí si a pak dostane nápad. Popadne dřepící a plačící dívku za paži. „Jak se jmenujete?“

Dívka na ni zírá, jako by se zbláznila, ale odpoví. „Líza Lemková.“

Další Líza, svět je malý, pomyslí si Lisey, ale nahlas to nevysloví. Naopak řekne: „Mého manžela postřelili, Lízo. Můžete zaběhnout tamhle do…“ Nemůže si vzpomenout na jméno budovy, jenom na její funkci. „… na katedru angličtiny a zavolat sanitku? Vytočte 911…“

„Paní? Paní Landonová?“ To je kampusový strážný s tou ha-rozně supr óbr hubou, prodírá se mezi lidmi za vydatné pomoci masitých loktů. Dřepne si vedle ní a zapraská mu v kolenou. Hlasitěji než blonďákova pistole, pomyslí si Lisey. Muž drží v ruce vysílačku. Mluví pomalu a pečlivě, jako s vystrašeným dítětem. „Zavolal jsem na kampusovou ošetřovnu, paní Landonová. Už sem jedou se svou sanitkou, která odveze vašeho manžela do nashvillské veteránské nemocnice. Rozumíte mi?“

Rozumí a její vděčnost (podle Liseyina názoru si ten policajt vydělával o hezkých pár dolarů míň, než si zasloužil) je skoro stejně hluboká jako lítost, kterou cítí nad manželem, jenž leží na dlažbě tetelící se vedrem a klepe se jako nemocný pes. Lisey přikývne, utře si první slzu z mnoha, které se objeví, než dostane Scotta zpátky do Maine – žádným letadlem společnosti Delta, ale soukromým tryskáčem a se soukromou ošetřovatelkou na palubě, přičemž je na sportovním letišti v Portlandu bude čekat další sanitka a další soukromá ošetřovatelka. Teď se otáčí k té Lemkové: „Celý hoří – není tu led, drahoušku? Nenapadá vás, kde by se tady dal sehnat led? Kdekoliv?“

Nijak nedoufá v kladnou odpověď, a proto užasne, když Líza Lemková okamžitě přikývne. „Kousek tamhle je bufet s automatem na kolu.“ Ukáže směrem k Nelsonově síni, na kterou Lisey nevidí. Výhled jí zakrývá les holých nohou, některé jsou chlupaté, jiné hladké, některé opálené, jiné spálené. Uvědomuje si, že jsou dokonale obemknutí, že pečuje o svého padlého manžela ve škvíře ve tvaru velké vitamínové pilule nebo kapsle proti rýmě, a pocítí záchvěv strachu z davu. Označuje se výrazem agorafobie? Scott by věděl.

„Jestli mu můžete přinést trochu ledu, budete laskavá,“ říká Lisey. „Pospěšte si.“ Otočí se ke kampusovému strážnému, který zřejmě měří Scottovi puls – podle Lisey je to naprosto zbytečná činnost. V téhle chvíli se dá poznat jedině, jestli je mrtvý, nebo živý. „Mohl byste je kousek odstrčit?“ zeptá se ho. Skoro prosí. „Je takové vedro, a…“

Než stačí domluvit, muž vyskočí jako čertík z krabičky a už haleká: „Ustupte! Nechte to děvče projít! Uvolněte cestu a nechte to děvče projít! Ať pan Landon může dýchat, lidičky, co vy na to?“

Zástup se pošoupne zpět… velmi neochotně, jak se Lisey zdá. Asi nechtějí přijít ani o kapku krve.

Vedro sálá z dlažby. Trochu čekala, že si na ně zvykne, jako si člověk zvykne na horkou sprchu, ale nestalo se to. Napíná uši, jestli zaslechne houkat sanitku, ale neslyší nic. Něco však přece. Slyší Scotta, který říká její jméno. Spíš jen krákorá. Současně se zachytí po straně jejího propoceného korzetu, který má Lisey na sobě (podprsenka se vyrýsuje proti hedvábí ostře jako napuchlé tetování). Pohlédne dolů a to, co vidí, se jí vůbec nelíbí. Scott se usmívá. Krev pokryla jeho rty sytou červení, shora dolů a zleva doprava, a ten úsměv skutečně vypadá spíš jako škleb klauna. Nikdo nemá rád klauna o půlnoci, pomyslí si Lisey a uvažuje, z čeho zrovna tahle věta pochází. Teprve v jistém okamžiku dlouhé a většinou bezesné noci, která ji čeká, kdy bude poslouchat štěkot snad všech nashvillských psů pod horkým srpnovým měsícem, teprve tehdy si vzpomene, že to byl epigram ze Scottova třetího románu, jediného, který nesnášela jak ona, tak kritici, ale z něhož zbohatli. Hladoví ďábli.

Scott ji dál tahá za hnědé plátěné tílko, oči má pořád tak třpytivé a horečné v těch černajících důlcích. Chce něco říct a Lisey – nerada – se skloní, aby si to poslechla. Nadechuje se jenom po troškách, polovičními hlty. Je to hlučný, děsivý proces. Pach krve je takhle zblízka ještě silnější. Ohavný. Hodně minerální.

To je smrt. Pach smrti.

Jako by to Scott stvrzoval, řekne: „Je hodně blízko, miláčku. Nevidím ho, ale…“ Další dlouhý, chrčivý nádech. „Slyším, jak se krmí. A mručí.“ Usmívá se tím krvavě klaunským úsměvem, když to říká.

„Scotte, já nevím, o čem mluvíš…“

V ruce, která ji tahá za tílko, přece jenom zbyla trocha síly. Štípne ji do boku, a pořádně – když si mnohem později, v motelovém pokoji, tílko sundá, uvidí modřinu, jako milostný kousanec.

„Ty…“ Chrčivý nádech. „Víš…“ Další chrčivý nádech, hlubší. A stále s úsměvem, jako by sdíleli nějaké hrozné tajemství. Purpurové tajemství, barvy podlitin. Barvy jistých květin, které rostou na jistém

(ticho, Lisey, ach mlč)

ano, na jistém svahu. „Ty… víš… tak… neurážej… moji… inteligenci.“ Další sípavý, chrčivý nádech. „Ani svoji.“

A Lisey tuší, že něco opravdu ví. O dlouhánovi, jak mu Scott říká. Neboli tvorovi s nekonečným grošovaným bokem. Jednou si chtěla vyhledat grošovaný ve slovníku, ale zapomněla – zapomínání je dovednost, kterou pilně pilovala celé ty roky, co byli se Scottem spolu. Ale ví, o čem teď mluví, ano.

Pustí ji, nebo ji možná prostě nedokáže udržet. Lisey se trochu odtáhne – ne daleko. Jeho oči ji pozorují z hlubokých a černajících důlků. Jsou zářivé jako vždy, ale ona vidí, že jsou také plné hrůzy a (což ji vyděsí nejvíc) jakéhosi zvráceného, nevysvětlitelného veselí. Pořád potichu – možná aby ho slyšela jen ona, možná protože to líp nesvede – jí Scott řekne: „Poslouchej, milá Lisey. Já poznám, jak to zní, když se rozhlíží.“

„Scotte, ne – musíš přestat.“

Nevěnuje jí pozornost. Znovu chrčivě nabere dech, našpulí mokré červené rty do sevřeného O a vydá tichý, neuvěřitelně ohavný prskavý zvuk. Spolu s ním vyjde ze sevřeného hrdla jemná sprška krve, která se rozplyne v rozpáleném vzduchu. Jakási dívka to uvidí a zaječí. Tentokrát dav nepotřebuje, aby je kampusový strážný žádal o prostor, lidi couvnou sami a nechají Lisey, Scottovi a kapitánu Heffernanovi aspoň metr dvacet na všech stranách.

Ten zvuk – panebože, opravdu to připomíná jakési mručení – naštěstí netrvá dlouho. Scott se rozkašle, hrudník se mu těžce zvedá, z rány tryská další krev rytmickými pulsy, a pak jí jedním prstem pokývne, aby se znovu sklonila. Poslechne, opře se o připalující se dlaně. Donutí ji k tomu jeho zanořující se oči i ten smrtonosný úsměv.

Pootočí hlavu, vyplivne na rozpálený asfalt sraženou krev, pak se otočí znovu k ní. „Mohl bych… ho tak přivolat,“ zašeptá. „Přišel by. Zbavila by ses… mého… nekonečného… žvanění.“

Lisey chápe, že to myslí vážně, a na okamžik (určitě za to může ten mocný pohled) uvěří, že je to pravda. Znovu udělá ten zvuk, jen trochu hlasitější, a dlouhán v jakémsi jiném světě, pán bezesných nocí, otočí svou odpornou hlavu s nekonečně hladovou tlamou. Za chvilku se v tomto světě Scott Landon na té dlažbě prostě otřese a zemře. Úmrtní list bude tvrdit něco rozumného, ale ona bude vědět svoje: jeho temný průvodce ho konečně uviděl, přišel si pro něj a zaživa ho sežral.

Tak tedy přichází to, o čem nikdy později nebudou mluvit, s nikým, ani mezi sebou. Je to příliš hrozné. Každé manželství má dvě srdce, jedno plné světla, druhé plné tmy. Tohle je to temné srdce, tohle šílené opravdové tajemství. Skloní se k němu na tom rozpáleném asfaltu, je si jistá, že umírá, přesto je odhodlaná vydržet s ním, dokud bude moci. Pokud bude muset Lisey s dlouhánem bojovat – byť jenom nehty, jestli to bude nutné – nebude váhat.

„Tak co…, Lisey?“ Usmívá se tím odpudivým, vědoucím, strašným úsměvem. „Co… na… to… říkáš?“

Skloní se ještě blíž. Do toho tetelivého pachu krve a potu. Skloní se tak nízko, že ucítí i poslední závany šampónu, kterým se ráno drhl, a pěny, se kterou se holil. Sklání se tak hluboko, až se rty dotkne jeho ucha. Zašeptá: „Mlč, Scotte. Aspoň jednou v životě mlč.“

Když se na něj znovu podívá, má jiné oči. Ten pronikavý pohled zmizel. Ztrácí vědomí, ale možná je to v pořádku, protože vypadá znovu normální. „Lisey…?“

Stále šeptá. Dívá se mu přímo do očí. „Nech tu zasejřenou potvoru na pokoji, a odejde.“ Vzápětí málem dodá: Zbytek téhle šlamastyky vyřídíš později, ale ta představa je nesmyslná – nějakou dobu se Scott může nejvýš snažit neumřít. Proto Lisey řekne: „Už ten zvuk nikdy neopakuj.“

On si olízne rty. Ona uvidí na jeho jazyku krev a obrátí se jí žaludek, ale stejně se od něj neodtáhne. Je odhodlaná tak zůstat, dokud ho neodveze sanitka, nebo dokud přímo tady na tom horkém asfaltu, sto metrů od svého posledního triumfu, nepřestane dýchat. Pokud vydrží i to druhé, nejspíš pak vydrží cokoliv.

„Je takové vedro,“ mumlá Scott. „Strašně rád bych cucal kostku ledu…“

„Za chvilku,“ utěšuje ho Lisey, i když neví, jestli neslibuje naplano, ale nezajímá ji to. „Už jsem pro něj poslala.“ Konečně zaslechne vytí sanitky, které se k nim blíží. Aspoň něco.

A potom se stane skoro zázrak. To děvče s mašlemi na ramenou a čerstvými odřeninami na dlaních se protlačí davem dopředu. Funí jako člověk, který právě doběhl závod, a po tvářích a krku jí teče pot, ale v rukou drží dva velké voskované papírové kelímky. „Rozlila jsem půlku tý zasraný coly, než jsem se k vám prodrala,“ vrhne krátký, zlověstný pohled přes rameno na lidi, „ale mám aspoň led. Led je sko…“ Potom obrátí oči v sloup, až je vidět skoro jenom bělmo, a padne dozadu, nohy v teniskách má jako z gumy. Kampusový policista – ach, bůh mu žehnej plnými hrstmi i s tou jeho ha-rozně supr óbr hubou – ji popadne, ustálí a jeden kelímek vezme. Podá ho Lisey a zbývající kelímek donutí vypít druhou Lízu. Lisey Landonová si jich nevšímá. Později, až si to vše bude v duchu znovu přehrávat, trochu užasne nad svým soustředěním. Teď si však jenom pomyslí: Jenom ať na mě znovu nespadne, jestli omdlí, přátelský policisto, a otočí se znovu ke Scottovi.

Ten se třese čím dál víc a oči ztrácejí lesk, upřený pohled povoluje. A přesto se ještě pokusí. „Lisey… takové vedro… led…“

„Mám ho, Scotte. Budeš teď tak hodný a pro jednou zavřeš tu užvaněnou hubu?“

„Jeden čehý, druhý hot,“ zachraptí a pak udělá, co se po něm chce. Možná mu došla slova, což by se Scottu Landonovi stalo poprvé.

Lisey zaboří ruku hluboko do kelímku, takže hladina koly stoupne až k okraji a přelije se. Ten chlad je šokující a nepopsatelně skvělý. Sevře pořádnou hrst ledových úlomků a napadne ji, jaká je to ironie: kdykoli se se Scottem zastaví na nějakém odpočívadle u silnice a ona použije automat, který vydává kelímky s limonádou místo plechovek nebo lahví, pokaždé zmáčkne tlačítko BEZ LEDU a cítí se náramně spravedlivě – ať zlé sodovkárny šidí jiné lidi a čepují jim půlku kelímku limonády a zbytek dorovnají ledem, ale nikoli holčičku Lízu od Davea Debushera. Jak to taťulda říkal? Nespadl jsem z višně včera! A ona teď lituje, že nemá víc ledu a míň koly…, nemyslí si ovšem, že by to bylo rozhodující. Ale tentokrát se bude divit.

„Scotte, tu máš. Led.“

Oči už má skoro zavřené, ale ústa otevře, a když mu rty nejdřív potře hrstí ledu a pak jeden rozpouštějící se úlomek spustí na zakrvácený jazyk, třas náhle ustane. Bože, jakoby kouzlem. Povzbudí ji to a potře mu mrznoucí, mokrou rukou nejdřív pravou tvář, pak levou, a potom čelo, kde mu kapky vody zbarvené kolou stékají do obočí a pak po stranách nosu.

„Ach, Lisey, to je nebeské.“ I když pořád chrčí, hlas mu zní normálněji…, je víc tady. Sanitka zastavila u levého okraje zástupu, kvílení houkačky odumřelo a za několik vteřin Lisey uslyší, jak netrpělivý mužský hlas křičí: „Zdravotníci! Nechte nás projít! Zdravotníci, no tak, lidi, pusťte nás, abychom mohli dělat svou práci, no tak!“

Dashmiel, ten jižanský křupan, si vybere právě tuto chvíli, aby promluvil Lisey do ucha. Starostlivost v jeho hlase, ve srovnání s rychlostí, s jakou původně vzal do zaječích, ji málem donutí zaskřípat zuby. „Jak je mu, drahoušku?“

Neohlédne se, jen odpoví: „Snaží se žít.“

7

„Snaží se žít,“ zamumlala a přejela dlaní přes lesklou stránku Revue Univerzity Tennessee Nashville. Přes obrázek Scotta s chodidlem opřeným o ten praštěný stříbrný rýček. Zaklapne prudce knížku a hodí ji na zaprášený hřbet knižního hada. Svou chuť na fotografie – na vzpomínky – pro dnešek uspokojila víc než vydatně. Za pravým okem jí začalo ohavně tepat. Chtěla si na to něco vzít, ne ten slaboučký tylenol, ale to, co její zesnulý manžel nazýval perlíky. Pár jeho excedrinů by to mohlo spravit, pokud nejsou příliš dlouho prošlé. Potom klidná chvilka u nich v ložnici, dokud počínající bolest nepřestane. Možná by si mohla i zdřímnout.

Pořád si myslím, že je to naše ložnice, dumala cestou ke schodům, které vedly dolů do stodoly, která už vůbec nebyla stodolou, ale jen řadou skladovacích kójí…, i když se tu pořád vznášela vůně sena, provazů a motorové nafty, ten starý líbezně vytrvalý farmářský pach. Pořád je naše, dokonce i po dvou letech.

No a co? Co má být?

Pokrčila rameny. „Asi nic.“

Trochu ji vylekalo, jak huhňavě, přiopile ta slova znějí. Nejspíš ji všechno to živé vzpomínání vyčerpalo. Všechen ten oživený stres. Mělo to aspoň jednu výhodu: žádná jiná Scottova fotka v břiše knižního hada nemohla vyvolat tak dramatické vzpomínky, postřelili ho jenom jednou a žádná ze škol by mu neposílala fotky jeho ot…

(ticho o tom pomlč)

„Správně,“ souhlasila, i když pořádně netušila, o čem málem

(Skoťáku, milej Skútře)

přemýšlela, a sešla ze schodů. Hlavu měla svěšenou a cítila se celá upocená, jako člověk, který se málem stal obětí nehody. „Drž klapačku, to by stačilo.“

A v tu chvíli se za zavřenými dřevěnými dveřmi po pravé straně rozezvonil telefon, jako by ho její hlas spustil. Lisey se zastavila v hlavní chodbě v přízemí stodoly. Kdysi se ty dveře otevíraly ke stájím dost velkým pro tři koně. Teď na dveřích stálo jen VYSOKÉ NAPĚTÍ! Tak si Lisey představovala vtip. Měla v úmyslu umístit tam malou kancelář, kde by mohla zpracovávat účetnictví a platit měsíční faktury (měli – a Lisey stále měla – finančního poradce na plný úvazek, ale ten seděl v New Yorku a nedalo se čekat, že se postará i o takové prkotiny jako účet za měsíční nákupy v hilltopském konzumu). Dostala se tak daleko, že tam nastěhovala stůl, telefon, fax a několik kartoték… a potom Scott umřel. Vstoupila tam vůbec od té doby? Jednou, vzpomněla si. Letos časně zjara. Koncem března, na zemi stále místy ležely zbytky zašedlého sněhu, sem zašla s cílem pouze vymazat záznamník připojený k telefonu. V okénku přístroje byla číslice 21. Vzkazy jedna až sedmnáct, devatenáct a jedenadvacet byly od onoho druhu prodavačů, kterým Scott říkal „telefonní vši“. Osmnáctý (Lisey to vůbec nepřekvapilo) byl od Amandy. „Jenom jsem chtěla vědět, jestli jsi ten zatracený krám vůbec někdy zvedla,“ zabručela. „Tohle číslo jsi dala mně, Darle a Cantě, než umřel Scott.“ Pauza. „Asi jo.“ Pauza. „Myslím jako žes někdy ten telefon zvedla.“ Pauza. Potom spěšně: „Ale mezi vzkazem a blípnutím byla strašně dlouhá mezera, šmarjá, musíš tam mít spoustu vzkazů, Lisey, měla bys ses na ten krám přece jenom občas mrknout, co kdyby ti někdo chtěl darovat sadu míšeňského porcelánu nebo tak něco.“ Pauza. „No… tak ahoj.“

Teď stála před zavřenými dveřmi do kanceláře a cítila bolestné tepání za pravým okem synchronizované s tepem srdce a poslouchala, jak telefon zvoní potřetí a ještě počtvrté. V půlce pátého zazvonění to cvaklo a pak se ozval její hlas, který neznámému volajícímu povídal, že se dovolal na 727-5932. Žádný prázdný slib, že se ozve, ani pobídka k zanechání vzkazu, jakmile zazní znamení, kterému Amanda říkala blípnutí. K čemu by to vlastně bylo? Kdo by volal sem, aby mluvil s ní? Když je Scott mrtvý, zdejší pohonná jednotka zmizela. Doopravdy tu zbývala jenom malá Lisey Debusherová z Lisbon Falls, nyní vdova Landonová. Maličká Lisey bydlela v příliš velkém domě a psala seznamy nákupů, žádné romány.

Mezera mezi vzkazem a pípnutím byla tak dlouhá, až ji napadlo, že pásek pro odpovědi musí být plný. A i kdyby nebyl, volajícího by to přestalo bavit a zavěsil by, a ona přes zavřené dveře do kanceláře uslyší jenom ten nejprotivnější hlas nahraný v telefonu, tu ženskou, která vám řekne (vynadá vám): „Pokud chcete telefonovat…, laskavě zavěste a vytočte si spojovatelku!“ Už nedodala dopihele nebo hlavo skopová, ale Lisey vždycky cítila to, čemu by Scott řekl „podtext“.

Místo toho však uslyšela mužský hlas, který pronesl tři slova. Nebylo důvodu, proč by ji z nich mělo zamrazit, ale stalo se. „Zkusím to znovu.“

Cvaklo to.

Pak se rozhostilo ticho.

8

Tahle přítomnost je mnohem hezčí, pomyslí si, ale ví, že taková není minulost ani přítomnost, je to prostě sen. Ležela na velké manželské posteli v

(naší naší naší naší naší)

ložnici pod pomalu se otáčejícím větrákem. Usnula bez ohledu na sto třicet miligramů kofeinu ve dvou excedrinech (expirační lhůta: ŘÍJEN 07), které si vzala z ubývajících zásob Scottových léků v lékárničce. Pokud by o tom pochybovala, stačilo se jí podívat, kde je – na jednotce intenzivní péče v druhém patře nashvillské Veteránské nemocnice – a na svůj jedinečný dopravní prostředek: opět se přesunovala na velkém kusu pytloviny s natištěnými slovy PILLSBURSKÁ VÝBĚROVÁ MOUKA. Sedí na tom domáckém kouzelném koberci s pažemi majestátně složenými pod prsy a pohled na růžky plátna ji opět blaží, protože jsou na nich uzly jako na kapesníku. Vznáší se tak těsně u stropu, že když PILLSBURSKÁ VÝBĚROVÁ MOUKA vklouzne pod jeden pomalu se otáčející stropní větrák (ve snu vypadají přesně jako ten u nich v ložnici), musí si lehnout na břicho, aby ji čepele nezasáhly a nerozsekaly. Nalakované dřevěné listy ševelí šúúp, šúúp, šúúp, jak se pomalu a jaksi vznešeně otáčejí. Pod sebou vidí přicházet a odcházet sestřičky ve vrzavých střevících. Některé mají barevné pláště, které se časem stanou pro tuto profesi charakteristické, ale většina jich pořád má bílé oblečení, bílé kalhoty a čepečky, které Lisey vždycky připomínaly vycpané holubice. U pítka se baví dva lékaři – předpokládá, že to jsou lékaři, i když jeden z nich nevypadá dost starý ani na to, aby se holil. Okachlíkované zdi jsou chladně zelené. Zdá se, že vedro panující venku tu nemá šanci. Domnívá se, že je tu kromě větráků také klimatizace, ale tu neslyší.

Ve snu samozřejmě ne, řekne si, a to se zdá jako rozumné vysvětlení. Vpředu je pokoj 319, kam uložili Scotta, aby se zotavil po vynětí projektilu. Lisey se dostane ke dveřím bez potíží, ale zjistí, že je příliš vysoko, než aby jimi proplula. A ona chce dovnitř. Vůbec se nedostala k tomu, aby mu pověděla, že zbytek téhle šlamastyky vyřídí později, ale bylo to vůbec zapotřebí? Scott Landon přece nespadl z višně teprv včera. Připadá jí, že hlavní je zjistit, jak zní správné kouzelné slůvko, aby se létající koberec jménem PILLSBURSKÁ VÝBĚROVÁ snesl o kousek níž.

Dojde jí to. Není to slovo, které chce slyšet vycházet z vlastních úst (je to slovo jednoho Blonďáka), ale účel světí prostředky – jak říkal taky taťulda – takže…

„Frézie,“ pronese Lisey a vybledlé plátno se zauzlovanými rohy poslušně klesne ze svého pozorovacího bodu pod nemocničním stropem o metr níž. Nahlédne do otevřených dveří a uvidí Scotta, teď už je asi pět hodin po operaci, leží na úzkém, ale překvapivě pěkném lůžku s půvabně ohýbaným čelem a nohami. Monitory, které zní jako záznamníky, pípají a pískají. Na tyčce mezi ním a zdí visí dva pytlíky s čímsi čirým. Vypadá, že spí. Naproti lůžku sedí Lisey ve verzi z roku 1988, na židli s rovným opěradlem a s manželovou dlaní v ruce. V druhé ruce drží Lisey ve verzi z roku 1988 brožovaný román, který si přivezla do Tennessee – rozhodně nečekala, že z něj učte takový kus. Scott čte autory jako Borgese, Pynchona, Tylera a Atwoodovou. Lisey čten Maeve Binchyovou, Collen McCulloughovou, Jean Auelovou (i když chlípní jeskynní lidé paní Auelové ji už pomalu přestávají bavit), Joyce Carol Oatesovou a poslední dobou Shirley Conranovou. V pokoji číslo 319 má Divošky, nejnovější román posledně jmenované autorky, a moc se jí líbí. Došla k místu, kdy se ženy ztracené v džungli naučí používat podprsenku jako prak. Ať žije lycra. Lisey neví, jestli jsou americké romantické čtenářky připravené na takovou pecku od paní Conranové, ale osobně si myslí, že je to statečné a svým způsobem krásné. Copak statečnost není vždycky jaksi krásná?

Zbytky denního světla proudí oknem do pokoje jako červená a zlatá záplava. Vypadá zlověstně a líbezně. Lisey ve verzi z roku 1988 je jako vyždímaná: citově, tělesně a z toho, že je na jihu. Napadne ji, že jestli ji ještě jeden člověk osloví helejte, začne ječet. Dobrá zpráva? Nemyslí, že tu bude muset trčet tak dlouho, jak si myslí oni, protože… no… ze zkušenosti ví, že Scott se uzdravuje rychle, to se mu musí nechat.

Brzy se vrátí do motelu a pokusí se najmout stejný pokoj, kde už dneska byli (Scott skoro vždycky najímá takové nory, i když je to špeluňka, které říká „rychle tam a hned ven“). Má pocit, že se jí to nepodaří – lidi s vámi jednají hodně jinak, když vás doprovází muž, ať už slavný, nebo ne – ale motel je šikovně blízko u nemocnice i vysoké školy, a pokud se jí tam podaří sehnat jakoukoli místnost, vyperdne se na kvalitu. Doktor Sattherwaite, Scottův ošetřující lékař, jí slíbil, že se dnes večer a dalších pár dnů bude moci vyhnout reportérům tím, že ji pustí ven zadním východem. Paní McKinneyová v recepci jí prý zavolá taxík, který počká u nákladové rampy kavárny, „jakmile jí dá jasný signál“. Byla by to už udělala, jenže Scott byl v poslední hodině neklidný. Sattherwaite tvrdil, že bude mimo sebe aspoň do půlnoci, ale Sattherwaite nezná Scotta jako ona, a Lisey nijak nepřekvapí, když se začne na krátké chvilky probírat, sotva se přiblíží západ slunce. Dvakrát ji poznal, dvakrát se jí zeptal, co se stalo, a ona mu dvakrát odpověděla, že ho postřelil duševně narušený člověk. Podruhé řekl: „Zdravím zasejřenýho Stříbrňáka“, než znovu zavřel oči, a to ji vyloženě rozesmálo. Teď chce, aby se ještě jednou probral, aby mu mohla říct, že se nevrátí do Maine, ale jenom do motelu a že za ním hned ráno přijde.

To všechno Lisey ve verzi z roku 2006 ví. Vzpomínky. Intuice. Všechno možné. Usazená na kouzelném koberci PILLSBURSKÁ VÝBĚROVÁ si pomyslí: Otevře oči. Podívá se na mě. Řekne: „Ztratil jsem se ve tmě a tys mě našla. Bylo mi horko – hrozné horko – a tys mi dala led.“

Ale opravdu to řekl? Opravdu se to stalo? Nebo to bylo až později? A jestli Lisey něco tají – tají to sama před sebou – proč to tají?

Scott na lůžku zalitý červeným světlem otevře oči. Podívá se na manželku, která čte knížku. Dech mu už nechrčí, ale stejně zasípá, když se nadýchne co nejhlouběji a napůl zašeptá, napůl zachraptí její jméno. Lisey ve verzi z roku 1988 knížku odloží a podívá se na něj.

„Heleme se, ty ses nám probudil,“ řekne. „Teď si střihneme malý kvíz. Pamatuješ si, co se ti stalo?“

„Postřelil mě,“ zašeptá. „Kluk. Pistolí. Do zad. Bolí.“

„Na tu bolest by ti za chvíli mohli něco dát,“ utěšuje ho. „Zatím bys…“

Stiskne jí ruku, chce, aby ztichla. Teď mi poví, že se ztratil ve tmě a že jsem mu dala led, pomyslí si Lisey ve verzi z roku 2006.

Ale on své manželce – která mu ten den zachránila život tím, že knokautovala jednoho šílence stříbrným rýčkem – řekne jenom: „To bylo vedro, viď?“ Konverzačním tónem. Žádný významný pohled. Prostě si povídají. Jenom si krátí čas, zatímco červené světlo tmavne a přístroje pípají a pískají a Lisey ve verzi z roku 2006 vznášející se u stropu vidí, jak jejím mladším já projede třas – jemný, ale nepopiratelný. Vidí, jak ukazovák levé ruky jejího mladšího já vyklouzl ze stránek brožovaného vydání Divošek.

Myslím si: „Buď si nevzpomíná, nebo předstírá, že si nevzpomíná, co říkal, když tam ležel – o tom, že by ho mohl zavolat, kdyby chtěl, že by mohl zavolat toho dlouhána, kdyby se s ním chtěl vypořádat – a na to, co jsem mu na to pověděla já, že by měl sklapnout a nechat to být…, že kdyby jenom sklapl tu svou zasejřenou hubu, tamten by odešel. Zajímá mě, jestli je to pravá amnézie – jak zapomněl, že ho postřelili – nebo jestli je to nějaké další naše speciální zapomínání, které se podobá spíš zametání sraček do krabice, která se pak pevně zamkne. Zajímá mě, jestli na tom vůbec záleží, hlavně dokud si pamatuje, jak se uzdravit.“

Zatímco Lisey leží v posteli (a přitom se veze na kouzelném koberci nekonečně přítomnou realitou svého snu), zavrtí se a pokusí se křiknout na své mladší já, pokusí se zaječet, že na tom záleží, opravdu záleží. Nedopusť, aby mu to jen tak prošlo! snaží se křičet. Nemůže věčně zapomínat! Ale vybaví se jí další úsloví z minulosti, tohle pochází z jejich nekonečných partií srdcí a whistu v létě v Sabbath Day Lake, a když některý hráč chtěl vzít víc než jeden štych, pokaždé zaječeli: Nech to ležet! Mrtvoly se nevyhrabávají!

Mrtvoly se nevyhrabávají.

Přesto se pokusí znovu. Veškerou svou nezanedbatelnou silou mysli a vůle se Lisey ve verzi z roku 2006 na kouzelném koberci předkloní a vyšle svému mladšímu já myšlenku: Podvádí! SCOTT SI VŠECHNO PAMATUJE!

A po jednu divokou chvilku si myslí, že prorazila…, ví, že prorazila. Lisey ve verzi z roku 1988 sebou na židli trhne a knížka jí vyklouzne z ruky a dopadne na zem, jen to plácne. Ale než se tohle její já stačí ohlédnout, Scott Landon se zahledí přímo na ženu vznášející se mezi dveřmi, na verzi své manželky, která se dožije vdovství. Znovu našpulí rty, ale místo aby zase ohavně zasrkal, foukne. Moc toho neufoukne, jak by taky mohl, když má v sobě díru skrz na skrz. Ale stačí to, aby kouzelný koberec PILLSBURSKÁ VÝBĚROVÁ s houpáním a poskakováním odletěl zpět jako pampeliškové chmýří ve vichřici. Lisey se drží zuby nehty, zatímco nemocniční stěny šíleně ubíhají kolem, ale pak se ten zatracený koberec nakloní a ona padá a

9

Lisey se probudila vztyčená na posteli jako svíčka, s potem usychajícím na čele a v podpaží. Bylo tu poměrně chladno, díky stropnímu větráku, ale jí přesto bylo vedro jako…

Nu, jako v horké vývěvě.

„Ať je to, co chce,“ zasmála se roztřeseně.

Sen se už rozpadal do cárů a útržků – jediné, co si dokázala jasně vybavit, bylo to nepozemské červené světlo jakéhosi zapadajícího slunce – ale probudila se s bláznivou jistotou usazenou v přední řadě mozku, šíleným imperativem: musí najít ten zasejřený rýč. Ten stříbrný rýček.

„Proč?“ zeptala se prázdné místnosti. Zvedla budík z nočního stolku a podržela si ho před obličejem, přesvědčená, že se dozví, že uplynula hodinka, možná i dvě. Užasla, když viděla, že spala přesně dvanáct minut. Vrátila budík na stolek a otřela si ruce vpředu o halenku, jako by držela něco špinavého, plného červů. „Proč zrovna rýč?“

Nešpekuluj. To byl Scottův hlas, nikoli její. Poslední dobou ho málokdy slýchala tak zřetelně, ale panečku, teď nebylo pochyb. Hlasitě a zřetelně. Do toho ti nic není. Prostě ho najdi a polož ho tam… no, však víš.

Jistěže věděla.

„Kde si můžu osedlat koně,“ zamumlala a promnula si obličej rukama a pak se zasmála.

Správně, milunko, souhlasil její mrtvý manžel. A vyrazit.

III. Lisey a stříbrný rýček

(Čekej, až se obrátí vítr)

1

Živý sen Lisey vůbec neoprostil od vzpomínek na Nashville, hlavně od jedné: jak Gerd Allen Cole posunuje mušku od cíle v plicích, kteroužto ránu by Scott mohl přežít, k cíli v srdci, kteroužto ránu by rozhodně nepřežil. V té chvíli se celý svět zpomalil a ona se neustále vracela – stejně jako se jazyk neustále rýpe v ulomeném zubu – k tomu, jak nesmírně hladký ten pohyb byl, jako by ta pistole byla dělová věž.

Lisey vyluxovala v salonku, který vyluxovat nepotřeboval, pak vyprala prádlo, které pračku nenaplnilo ani z poloviny. Košík na špinavé oblečení se plnil hrozně pomalu, když sloužil jenom pro ni. Dva roky, a ona si na to pořád nemohla zvyknout. Nakonec si oblékla staré jednodílné plavky a zaplavala si v bazénu za domem: pět koleček, pak deset, patnáct, nakonec sedmnáct a zadýchala se. Chytila se okraje na mělkém konci bazénu, nohy nechala vznášet za sebou, prudce oddychovala, tmavé vlasy se jí lepily k tvářím, čelu a krku jako lesklá přilba, a ona stále viděla tu ladysmithku (už na ni nemohla myslet jen jako na pistoli, jakmile znala smrtonosné jméno té pizdy), jak se pootáčí, viděla tu malou černou dírku, do níž byla zastrčená Scottova smrt, jak se pohybuje vlevo, a ten stříbrný rýč byl tak strašně těžký. Připadalo jí nemožné, že by to mohla stihnout, že by mohla předběhnout Coleovo šílenství.

Pomalu kopala nohama, trochu to stříkalo. Scott měl bazén moc rád, ale že by v něm přímo plaval, to dělal málokdy. Pro něj bylo to pravé knížka, pivo a jen si tak dumat. Tedy pokud nebyl na cestách. Nebo nepsal v pracovně s muzikou vytočenou naplno. Nebo neseděl v houpací židli v hostinském pokoji o nejkrušnější hodině zimní noci, zachumlaný po bradu do afghánu mamky Debusherové. Byly dvě ráno a on měl oči otevřené dokořán-dokořán-dokořán, zatímco venku burácel vítr, který se sem řítil až od Yellowknife – to byl ten druhý Scott; jeden čehý, druhý hot, ale panebože, oba milovala stejně, prostě všechno při starém.

„Nech toho,“ vyhrkla Lisey podrážděně. „Stihla jsem to, stihla, tak to nech plavat. Ten šílený kluk mu stačil provrtat akorát plíce.“ Jenže v duchu (kde je minulost stále přítomností) viděla, jak se ladysmith znovu začíná stáčet, a Lisey se vyšvihla z bazénu ven, aby se té představy zbavila fyzicky. Zabralo to, ale Blonďák byl zase zpět, jakmile se ocitla v převlékárně, kde se utírala po krátké sprše, Gerd Allen Cole byl zpátky, je zpátky a říká: Musím skoncovat se vším tím vyzváněním kvůli fréziím, a Lisey ve verzi z roku 1988 se rozmachuje stříbrným rýčkem, ale tentokrát je ten zasejřený vzduch v Liseyině čase strašně hustý, takže se o zlomek vteřiny zpozdí, uvidí druhý ohnivý květ v celé jeho kráse a nejenom kousíček, a černá díra se otevře také na Scottově levé klopě sportovního saka, které se promění v rubáš…

„Přestaň!“ zavrčela Lisey a hodila ručník do koše. „Nech to být!“

Rázně odkráčela zpátky do domu nahá, s šaty pod paží – k tomu ten vysoký dřevěný plot kolem celého dvora přece byl.

2

Po plavání dostala hlad – přímo jako vlk – a i když ještě nebylo ani pět hodin, rozhodla se hodit na pánev pořádnou porci jídla. Darla, druhá nejstarší z Debusherových děvčat, by řekla potěšit bříško a Scott – velmi požitkářsky – by řekl dát si žranici. V lednici bylo půl kila mletého hovězího a ze zadní police v komoře vykukovala úžasně neřestná kombinace: směs koření do sekané se sýrovou příchutí. Lisey to smíchala na pánvi s hovězím. Zatímco se dusilo, namíchala si džbán citronády s dvojnásobkem cukru. V pět dvacet už byla kuchyň plná masových vůní a všechny myšlenky na Gerda Allena Colea se jí vykouřily z hlavy, aspoň v tuto chvíli. Dokázala myslet jenom na jídlo. Naložila si dvě pořádné porce dušeného hovězího à la sekaná a dvě veliké sklenice citronády. Když zmizela druhá porce a v druhé sklenici zbylo jen několik bílých zrnek cukru na dně, dunivě si odříhla a prohlásila: „Páni, teď bych si kruci dala zasejřenou cigaretu.“

Byla to pravda, málokdy se jí tak zoufale chtělo kouřit. Jednu lehkou salemku. Scott byl kuřák, když se seznámili na maineské univerzitě, kde studoval v posledním ročníku a současně byl nejmladším hostujícím spisovatelem na světě, jak říkal. Ona byla částečně studentkou (to dlouho nevydrželo) a číšnicí na plný úvazek v Patově kavárně ve městě, kde běhala s pizzami a burgery. Pochytila kuřácký zlozvyk od Scotta, který byl milovníkem značky Herbert Tareyton. Típli je společně a celou dobu se špičkovali. To bylo v osmdesátém sedmém, rok před tím, než Gerd Allen Cole názorně předvedl, že cigarety nejsou jediný problém ohrožující lidské plíce. V následujících letech na ně Lisey celé dny nepomyslela, a teď ji najednou popadla neovladatelná chuť. Ale myslet na cigarety bylo svým způsobem zlepšení. Přehlušilo myšlenky na (Musím skoncovat se vším tím vyzváněním kvůli fréziím, říká Gerd Allen Cole znepokojivě jasně a pootáčí zápěstí.)

Blonďáka

(hladce)

a Nashville

(takže kouřící hlaveň ladysmith míří na levou stranu Scottova hrudníku)

a dopihele, už v tom jede zase.

Měla tam ještě kupovaný piškotový koláč a šlehačku ve spreji – třeba na završení žranice – ale zatím byla ještě hodně nacpaná. A znervóznilo ji, když zjistila, že se jí ty zatracené staré vzpomínky vracejí, i když se naládovala teplým, výživným jídlem. Napadlo ji, že s něčím podobným se možná musejí potýkat váleční veteráni. Tohle byla jenom její bitva, ale

(ne, Lisey)

„Nech toho,“ zašeptala a odstrčila talíř

(ne, milunko)

prudce od sebe. Kristepane, že má ale chuť

(víš to moc dobře)

na cigáro. A možná ještě víc než cigárko by chtěla, aby všechny ty staré vzpomínky zmi…

Lisey!

To byl Scottův hlas, pro změnu přímo v jejím vědomí a tak zřetelný, že hlasitě odpověděla přes kuchyňský stůl a naprosto bez zábran: „Copak, zlato?“

Najdi ten stříbrný rýč a všechny tyhle sračky zmizí… jako smrad z továrny, když se vítr stočil a začal foukat od jihu. Pamatuješ?

Jistěže se pamatovala. Mívala byt v městečku Cleaves Mills, což bylo první městečko východně od Orona. V době, kdy tam bydlela Lisey, v Cleavesu žádné skutečné továrny nebyly, ale v Oldtownu jich stály spousty, a když zafoukal severní vítr – zvlášť když bylo zataženo a deštivo – puch byl k nesnesení. Ale když se pak vítr změnil… Panebože! Člověk ucítil oceán, a jako by se znovu narodil. Na nějakou dobu se úsloví počkej, až se otočí vítr stalo součástí jejich manželského jazyka, jako třeba sedlej si koně nebo SESIKO a zasejřený místo zasraný. Pak úsloví někde cestou upadlo v nemilost a Lisey si na ně nevzpomněla celé roky: počkej, až se otočí vítr, ve významu vydrž, holka. Ve významu ještě to nevzdávej. Možná v tom byl takový ten roztomilý optimismus, jakého je schopno jenom mladé manželství. To nevěděla. Scott by byl možná mohl nabídnout kvalifikovaný názor, tehdy si přece vedl deník, za těch

(RANÁ LÉTA!)

rušných dnů, kdy do něho psával čtvrt hodiny každý večer, zatímco ona se dívala na seriály nebo se věnovala domácímu účetnictví. A někdy místo vysedávání u televize nebo vypisování šeků pozorovala manžela. Líbilo se jí, jak mu světlo lampy svítí ve vlasech a tvoří hluboké trojúhelníkovité stíny na tvářích, jak tak seděl s hlavou skloněnou nad kroužkovým zápisníkem. Vlasy měl v těch dobách delší a tmavší, beze stop šedin, které se ke konci života začaly objevovat. Jeho příběhy se jí líbily, ale stejně tak se jí líbilo, jak vypadají v proudu světla z lampy jeho vlasy. Podle ní ty vlasy ve světle lampy představovaly svůj vlastní příběh, on to jenom nevěděl. Taky se jí líbilo, jaká byla na dotek jeho kůže. Na čele nebo předkožce, obojí stejně příjemné. Nevolila by mezi nimi. Pro ni měly cenu jenom vcelku, jako balíček.

Lisey! Najdi ten rýč!

Uklidila stůl, pak přendala zbytek sýrové sekané do misky s víčkem. Věděla už teď, že ji nikdy nedojí, když ten šílený nápor hladu pominul, ale seškrábat ji rovnou do výlevky, na to jí bylo moc. Jak by mamka Debusherová, která jí v hlavě stále vedla domácnost, při takovém plýtvání nadávala! Mnohem lepší bylo zbytky schovat v lednici za chřestem a jogurtem, kde v klidu zestárnou. A zatímco vykonávala tyto prosté domácí práce, uvažovala, jak ve jménu Ježíše, panenky Marie a Pepíka Tesaře může ten pitomý ceremoniální rýček nějak zklidnit její mysl. Že by to souviselo s magickými vlastnostmi stříbra? Vzpomněla si, jak se kdysi s Carlou a Cantatou dívaly pozdě v noci na jakýsi film, měl být strašidelný a pojednával o vlkodlakovi… jenomže Lisey se moc nebála. Ten vlkodlak v ní budil spíš smutek než děs, a kromě toho – dalo se poznat, jak mu filmaři měnili obličej tím, že každou chvilku zastavili kameru a přidali líčení a pak ji znovu rozjeli. Za úsilí si zasloužili uznání, ale výsledek nebyl vůbec k uvěření, aspoň podle jejího skromného mínění. Ale příběh samotný byl docela zajímavý. Nejdřív se odehrával v anglické hospodě, kde jeden ze starých popíjejících štamgastů řekl, že vlkodlak se dá zabít jenom stříbrnou kulkou. A nebyl snad Gerd Allen Cole taky svým způsobem vlkodlak?

„Ale no tak, holka,“ řekla si a opláchla talíř, než ho strčila do skoro prázdné myčky, „Scott by to možná dokázal v některé knížce pěkně rozjet po proudu, ale neuvěřitelné báchorky nikdy nebyly tvoje parketa. Nebo jo?“ Přibouchla dvířka myčky. S tímhle tempem, jakým se plnila, ji bude moci zapnout někdy kolem čtvrtého července. „Jestli se chceš podívat po tom rýči, tak se do toho pusť! Uděláš to?“

Než stačila na tu čistě rétorickou otázku odpovědět, znovu se ozval Scottův hlas – ten zřetelný, co jí přímo křičel v mozku.

Nechal jsem ti vzkaz, milunko.

Lisey strnula v půli pohybu, jímž se natahovala pro ručník na otření rukou. Znala ten hlas, samozřejmě. Stále ho třikrát čtyřikrát do týdne slýchala, ten svůj hlas, který napodoboval jeho, troška společnosti ve velkém prázdném domě přece nemůže škodit. Jenomže když se ozval tak brzy po všech těch srágorách souvisejících s tím rýčem…

Jaký vzkaz?

Jaký vzkaz?

Lisey si otřela ruce a vrátila ručník na sušák. Pak se otočila, takže se zády opírala o dřez a kuchyň měla před sebou. Bylo tu plno líbezného letního světla (a vůně kořeněné sekané, teď už mnohem méně dráždivé, když ukojila nejhorší hlad). Zavřela oči, počítala do deseti a pak oči rozevřela dokořán. Světlo letního odpoledne přímo vybuchlo kolem ní. A proniklo až do ní.

„Scotte?“ pronesla nahlas s absurdním pocitem, že se chová jako její starší sestra Amanda. Jinými slovy potrhle. „Přece jsi mě nezačal strašit?“

Nečekala odpověď – ta malá Lisey Debusherová, která se radovala z bouřek a posmívala se vlkodlakovi z půlnočního filmu, kterého zavrhla jako mizernou zastaralou práci kamery. Ale náhlý závan větru, který pronikl otevřeným oknem nad dřezem – a nafoukl záclony, zvedl konečky jejích stále vlhkých vlasů a přinesl dojemnou vůni květin – se za odpověď skoro dal považovat. Znovu zavřela oči a zazdálo se jí, že slabě slyší hudbu, žádnou hudbu sfér, ale starou countryovou písničku od Hanka Williamse: Sbohem Joe, musím jít, mí-jo-má-jou…

Na pažích jí naskočila husí kůže.

Pak vítr ulehl a ona byla znovu jenom Lisey. Žádná Mandy, Canty nebo Darla. Rozhodně ne

(jeden čehý)

miamská uprchlice Jodi. Byla veskrze moderní Lisey, verze z roku 2006, vdova Landonová. Žádní duchové neexistují. Byla Lisey Osamělá.

Avšak stříbrný rýček, který uchoval jejího manžela pro dalších šestnáct let a sedm románů, nemluvě o titulním článku MAGICKÝ REALISMUS A LANDONŮV KULT v Newsweeku z roku 1992, který perem Petera Maxe představil Scotta psychedelického, ten tedy najít chtěla. Napadlo ji, jak se tohle masírování asi líbilo Rogeru Dashmielovi zvanému Zajíc.

Lisey se rozhodla, že se po tom rýči podívá hned, dokud svítí šikmé paprsky časného léta. Duch neduch, ve stodole – nebo ve studovně nad ní – nechtěla být, jakmile padne noc.

3

Kóje naproti její nikdy pořádně nedodělané pracovny byly temné a zatuchlé záležitosti, kde se kdysi v dobách, kdy domov Landonových ještě býval farmou Sugar Top, skladovalo nářadí, postroje a náhradní součástky pro farmářské stroje a vozidla. V největší kóji se chovala kuřata, a i když ji vykydala profesionální uklízecí firma a pak ji vybílili (to udělal Scott s mnoha výmluvnými odkazy na Toma Sawyera), stále se tu vznášel slabý, čpavkový puch dávno vystěhované drůbeže. Byl to pach, který si Lisey pamatovala z raného dětství a nenáviděla ho…, nejspíš proto, že babička se skácela a umřela právě při krmení slepic.

Dvě stání byla vysoko zaskládaná krabicemi – většinou kartony od kořalky – ale žádné kopáčské nářadí se tam nenacházelo, ani stříbrné, ani jiné. V bývalé slepičárně stála zakrytá manželská postel, jediný pozůstatek z jejich krátkého, devítiměsíčního německého experimentu. Koupili tu postel v Brémách a nechali ji poslat do Ameriky za příšerné peníze – Scott nedal jinak. Lisey si na tu brémskou postel vzpomněla až teď.

Tohle teda vyšlo přímo psovi ze zadku! pomyslela si Lisey jaksi zoufale rozjařeně a pak nahlas pronesla: „Jestli si myslíš, Scotte, že někdy budu spát v posteli, která trčela nějakých dvacet let v hnusný slepičárně…“

– tak jsi blázen! chtěla dopovědět, ale nemohla. Místo toho vyprskla smíchy. Kristepane, to prokletí peněz! To zasejřené prokletí! Kolik že ta postel stála? Tisíc amerických babek? Řekněme tedy tisíc. A kolik stála doprava? Další tisícovku? Možná. A teď tu dřepí, placatí se, jak by možná řekl Scott, ve stínech plných kuřinců. A bude se tu placatět, dokud svět nepohltí oheň nebo mráz, aspoň pokud bude záležet na Lisey. Celá ta akce s Německem byl hrozný průšvih, Scott z toho neměl žádnou knížku, prožili hádku s domácím, která se jen tak tak nezvrhla ve rvačku, dokonce i Scottovy přednášky dopadly špatně, posluchači buď neměli smysl pro humor, nebo ten Scottův prostě nechápali, a…

A za dveřmi naproti, na kterých byl nápis VYSOKÉ NAPĚTÍ! se znovu rozeřval telefon. Lisey strnula a znovu ji zalechtaly pupínky husí kůže. Ale zároveň cítila jakousi neodvratnost, jako by sem přišla právě kvůli tomu, ne pro nějaký stříbrný rýček, ale vzít telefon.

Když telefon zazvonil podruhé, otočila se a prošla přítmím středové chodbičky chléva. Když začal zvonit potřetí, byla u dveří. Palcem odsunula staromódní zástrčku a dveře se lehce otevřely, jen trošku zavrzaly na nepoužívaných pantech, vítej v kryptě, milá Lisey, umírali jsme nedočkavostí, kdy tě uvidíme, hi hi hi. Kolem ní profičel průvan a připlácl jí halenku k bedrům. Nahmatala vypínač a otočila jím, trochu nejistě, ale stropní světlo se rozsvítilo. Jistěže. Z pohledu Energetiky Centrálního Maine tohle všechno patřilo k Pracovně, silnice Sugar Top, poštovní doručování zajištěno. Přízemí i patro představovalo pro ECM křišťálově jasnou ukázku toho, že je všechno při starém.

Telefon na stole zazvonil počtvrté. Než zazvonění číslo pět stačilo probudit záznamník, Lisey chňapla po sluchátku. „Haló?“

Okamžik bylo ticho. Už se znovu chystala říct haló, když to místo ní udělal hlas na druhém konci. Zmateným tónem, ale Lisey přesto poznala, kdo to je. To jedno slovo stačilo. Člověk svoje lidi zná.

„Darlo?“

„Lisey – tak přece jsi to ty!“

„Jasně že jsem to já.“

„Kde jsi?“

„Ve Scottově staré pracovně.“

„To teda ne. Tam už jsem to zkoušela.“

Lisey stačil na zpracování této informace jen okamžik. Scott si rád pouštíval nahlas hudbu – popravdě řečeno ji měl rád vytočenou do obrátek, jaké by normální lidé považovali za směšné – a telefon nahoře byl umístěný ve zvukotěsné místnosti, jíž pobaveně říkal Moje polstrovaná cela. Nebylo divu, že ho tady dole neslyšela. Nepovažovala za nutné cokoli z toho sestře vysvětlovat.

„Darlo, kde jsi tohle číslo sehnala a proč voláš?“

Další odmlka. Potom Darla řekla: „Jsem u Amandy. To číslo jsem našla v jejím notesu. Má na tebe čtyři. Prostě jsem je vytáčela jedno po druhém. Tohle bylo poslední.“

Lisey cítila, jak se jí srdce a žaludek plní kamením. Amanda a Darla spolu v dětství krutě soupeřily. Neustále se spolu rvaly – kvůli panenkám, knížkám z knihovny, oblečení. Poslední a nejdivočejší utkání se konalo kvůli klukovi, nějakému Richiemu Stanchfieldovi, a bylo tak urputné, že Darla skončila na pohotovosti Ústřední nemocnice v Maine, kde jí museli šesti stehy sešít hluboký drápanec přes levé oko. Tu jizvu, tenkou bílou čárku, měla dodneška. V dospělosti se to mezi nimi vylepšilo jen do určité míry: krev sice už neprolévají, ale pořád se strašně hádají. Při nedělních večeřích, které se konají jednou nebo dvakrát do měsíce (s manželským doprovodem), nebo při sourozeneckých obědech v Olivové zahradě nebo Zapadáku docházelo ke scénám, i když Manda a Darla neseděly vedle sebe a Lisey s Cantou dělaly prostředníky. Pokud Darla volala od Amandy z domu, nevěstilo to nic dobrého.

„Stalo se jí něco, Darlo?“ Hloupá otázka. Správně by se měla zeptat, jak je to vážné.

„Paní Jonesová ji slyšela křičet a povykovat a rozbíjet věci. Že má zase vézetko.“

Jeden z Velkých Záchvatů. Jasně.

„Nejdřív zkusila Canty, ale ta je s Richiem v Bostonu. Když se k nim paní Jonesová dovolala jenom na záznamník, zavolala mně.“

Logicky. Canty a Rich bydleli asi dva kilometry po silnici číslo devatenáct na sever od Amandy. Darla bydlela zhruba tři kilometry jižně. Trochu to připomínalo dávnou říkanku jejich tatínka: jedna čehý, druhá hot, a té třetí není nic vhod. Lisey byla skoro osm kilometrů daleko. Paní Jonesová, která bydlela za silnicí naproti Mandinu důkladnému bílému domku, jistě měla dost rozumu na to, aby nejdřív volala Canty, a nejen proto, že Canta byla nejblíž a to nikoli pouze v technickém smyslu slova.

Křičí a povykuje a rozbíjí věci.

„Jak špatné je to tentokrát?“ Lisey slyšela samu sebe, jak se ptá nevzrušeným, podivně věcným tónem. „Měla bych přijet?“ Což samozřejmě znamenalo: Jak rychle mám přijet?

„No… myslím, že prozatím je to dobré,“ zaváhala Darla. „Ale spadla do toho znovu. Má to na pažích a taky vysoko na stehnech. Ty… však víš.“

Lisey věděla moc dobře. Už třikrát upadla do stavu, který Jane Whitlowová, Amandina psycholožka, nazvala „pasivní semi-katatonie“. Bylo to něco jiného, než k čemu došlo

(o tom mlč)

(nebudu)

u Scotta v roce 1996, ale stejně to všechny pořádně vystrašilo. A pokaždé tomu stavu předcházely excitované vlny – vzrušení, které Manda předváděla ve Scottově pracovně, jak si Lisey uvědomila – následované hysterií a nakonec krátkými záchvaty sebemrzačení. Jednou se Manda nepochybně pokusila vyříznout si pupek. Zůstal jí pak kolem něho strašidelný zjizvený kroužek. Lisey se jednou odvážila navrhnout kosmetickou operaci, i když nevěděla, jestli by to bylo možné, ale chtěla, aby Manda věděla, že Lisey by to ráda zaplatila, pokud by Amanda byla ochotná o té možnosti aspoň uvažovat. Amanda to s drsným vtipkováním odmítla. „Mám ten kroužek ráda,“ prohlásila. „Pokud bych zase někdy byla v pokušení se pořezat, možná si ho všimnu a nechám toho.“

Zdálo se, že nejdůležitější slovo věty je možná.

„Jak je to špatné, Darlo? Ale pravdu.“

„Lisey… zlato…“

Lisey si poplašeně uvědomila (a kámen v břiše ještě víc ztěžkl), že starší sestra má slzy na krajíčku. „Darlo! Zhluboka se nadechni a mluv.“

„To nic. Já jenom… byl to dlouhý den.“

„Kdy se má Matt vrátit z Montrealu?“

„Přespříští týden. A upozorňuju, že nepřipadá v úvahu, abych mu volala – vydělává na naši zimní dovolenou v St. Bart a nesmím ho rušit. Můžeme to zvládnout samy.“

„A můžeme?“

„Rozhodně.“

„Tak mi řekni, co vlastně máme zvládnout.“

„Tak jo. Dobře.“ Lisey slyšela, jak se Darla nadechuje. „Řezné rány na nadloktí jsou mělké. Na to stačí náplast. Na stehnech jsou hlubší a zůstanou jizvy, ale díky bohu už přestaly krvácet. Žádné tepenné svinstvo. Ehm, Lisey?“

„Co je? Prostě osed… prostě to vysyp.“

Skoro Darle poradila, aby si osedlala koně, což by pro starší sestru znamenalo velkou hádanku. To, co se jí Darla chystala povědět, bude něco odporného. Poznala to podle Darlina hlasu, zněl jí přece v uších už od narození. Pokusila se proti té zprávě obrnit. Opřela se zády o stůl, zrak jí sklouzl… a, panenko skákavá, byl v rohu, nonšalantně se opíral o další hromadu kartonů od kořalky (které byly opravdu označené SCOTT! RANÁ LÉTA!). V rohu svíraném severní a východní zdí stál stříbrný rýček z Nashvillu, přímo na ráně. Div divoucí, že ho nezahlédla, hned když vstoupila, určitě to bylo tím rozčilením, aby stihla telefon vzít dřív, než spustí záznamník. I z místa, kde stála, přečetla slova vyrytá do stříbrné plochy: SLAVNOSTNÍ VÝKOP, SHIPMANOVA KNIHOVNA. Skoro v duchu slyšela, jak ten jižanský přismahlý blb povídá manželovi, že Touný to nhapíše do letošní ročenky a že mu pošle vhýtisk. A Scott odpověděl…

„Lisey?“ Darla poprvé působila opravdu vystrašeně a Lisey se spěšně vrátila do přítomnosti. Samozřejmě že Darla byla vystrašená. Canty byla už týden nebo déle v Bostonu, kde jezdila po nákupech a její manžel se staral o jakýsi velkoobchod s auty – skupoval auta z různých programů, z aukcí a z pronájmů v městech jako Malden a Lynn, toho města hříchu. Darlin Matt byl momentálně v Kanadě, kde přednášel o migračních zvyklostech různých kmenů severoamerických indiánů. Darla kdysi Lisey říkala, že je to kupodivu výnosný podnik. Peníze jim však v této chvíli nepomůžou. Teď to bylo jenom na nich dvou. Na sesterském komandu. „Lisey, slyšelas mě? Jsi tam ješ…“

„Ale jsem,“ přerušila ji Lisey. „Jenom jsem tě na pár vteřin ztratila, promiň. Možná je to tím telefonem – tenhle už dlouho nikdo nepoužíval. Je v přízemí ve stodole. Měla tu být moje kancelář, než Scott umřel.“

„Aha, jo, jasně.“ Darla vypadala totálně zmatená. Nemá dopihele ani ponětí, o čem mluvím, pomyslela si Lisey. „Teď už mě slyšíš?“

„Jasně jako zvon.“ Při řeči se dívala na stříbrný rýček. Myslela na Gerda Allena Colea. Hlavou jí táhlo: Musím skoncovat se vším tím vyzváněním kvůli fréziím.

Darla se zhluboka nadechla. Lisey to slyšela jako vítr fičící telefonním drátem. „Ona to přímo nepřizná, ale myslím, že… no… že se tentokrát napila vlastní krve, Lisey – rty a bradu měla celé krvavé, když jsem přijela, ale v puse nemá žádné poranění. Vypadala, jako když jsme kdysi mámě ukradly rtěnku a hrály si s ní.“

Lisey v tu chvíli hlavou neprobleskla vzpomínka na ty dávné dny převleků a líčení a klapání v mamčiných vysokých podpatcích, ale ono horké odpoledne v Nashvillu, kdy Scott ležel na dlažbě a třásl se a rty měl potřísněné rumělkovou krví. Nikdo nemá rád klauny o půlnoci.

Poslouchej, Lisey. Předvedu ti, jak to zní, když se rozhlíží.

Ale v rohu svítil stříbrný rýček…, byl v něm snad důlek? Byla o tom přesvědčená. Pokud někdy pochybovala, jestli zasáhla včas…, pokud se někdy za tmy probudila celá zpocená a s jistotou, že se jen o vteřinu opozdila, a tím pádem zbývající roky manželství nenávratně ztratila…

„Lisey, přijedeš? Když je při smyslech, ptá se po tobě.“

Lisey se v hlavě spustily poplašné zvonky. „Co to má znamenat, když je při smyslech? Přece jsi povídala, že už je dobrá.“

„To je… tedy myslím si to.“ Odmlčela se. „Ptala se po tobě a řekla si o čaj. Uvařila jsem jí trochu a ona ho vypila. To bylo dobře, ne?“

„Ano. Darlo, víš, co to způsobilo?“

„No jestli. Myslím, že se o tom mluví po celém městečku, ale já to nevěděla, dokud mi to paní Jonesová neřekla do telefonu.“

„A co?“ Ale Lisey tušila.

„Charlie Corriveau je zase ve městě,“ odpověděla Darla. Potom ztišila hlas. „Starý dobrý Vekslák. Všeobecně oblíbený bankéř. Přivedl si holku. Takový drobný francouzský suvenýr z údolí St. John.“ Vyslovila to po mainesku, takže to zaznělo dekadentně jako senžán.

Lisey stála, hleděla na stříbrný rýček a čekala, až dopadne i druhá rána. Že bude ještě druhá, vůbec nepochybovala.

„Vzali se, Lisey,“ řekla Darla a telefonem dolehla řada tlumených heknutí, které Lisey nejdřív považovala za potlačované vzlyky. Za okamžik si však uvědomila, že se sestra snaží utlumit smích tak, aby ji nezaslechla Amanda, která byla bůhvíkde v domě.

„Přijedu co nejrychleji,“ slíbila. „A ještě něco, Darlo.“

Žádná odpověď, jenom další tlumené zvuky – hyk, hyk, hyk, tak to v telefonu znělo.

„Jestli uslyší, jak se směješ, příště tu kudlu nejspíš vezme na tebe.“

Smích přestal. Lisey uslyšela, jak se Darla dlouze nadechuje, aby se uklidnila. „Ta její cvokařka už není v dosahu, víš,“ pokračovala Darla konečně. „Whitlowová se jmenovala? Ta, co pořád nosila korálky? Odstěhovala se na Aljašku, myslím.“

Podle Lisey do Montany, ale na tom sotva záleželo. „No, uvidíme, jak moc je na tom zle. Scott se díval na jeden ústav… Greenlawn, ve Twin Cities…“

„Ale Lisey!“ To byl matčin hlas, přesně.

„Co, Lisey?“ odsekla ostře. „Co? Přistěhuješ se k ní snad a postaráš se, aby si iniciály Charlieho Corriveaua nevyřezala na kozy, až zase příště odplachtí do jiných sfér? Nebo jsi tím možná už zaúkolovala Cantu.“

„Lisey, já jsem nemyslela…“

„Nebo by se třeba Billy mohl vrátit z univerzity a starat se o ni. O jednoho výborného studenta víc nebo míň, co na tom záleží?“

„Lisey…“

„Tak co vlastně navrhuješ?“ Uslyšela, jak pánovitě mluví, a nesnášela se za to. Tohle byla další věc, kterou s člověkem po nějakých deseti nebo dvaceti letech udělají peníze – začne si myslet, že má právo proboxovat se z každé slepé uličky, ve které se ocitne. Vzpomněla si, jak Scott říkal, že lidem by se měly zákazat domy s více než dvěma záchody, do kterých chodí srát, protože jinak propadají velkopanskému komplexu. Znovu pohlédla na rýček. Zasvítil na ni. Uklidnil ji. Tys ho zachránila, říkal. Při tvé hlídce se to nestalo. Skutečně? Nemohla si vzpomenout. Byla to snad další věc, kterou úmyslně zapomněla? Ani na to si nemohla vzpomenout. To je prča. K pláči.

„Lisey, promiň…, já jenom…“

„Já vím.“ Věděla hlavně, že je unavená a zmatená a že se za svůj výbuch stydí. „Vyřešíme to. Hned přijedu. Dobře?“

„Ano.“ Úleva v Darlině hlase. „Dobře.“

„Ten Francouz,“ pokračovala Lisey. „To je pako. Měl by skončit na skládce nebezpečného odpadu.“

„Doraž sem co nejdřív.“

„Jo. Ahoj.“

Lisey zavěsila. Přešla do severovýchodního rohu místnosti a uchopila stříbrný rýček za násadu. Připadalo jí, jako by to dělala poprvé, ale divila se tomu? Když jí ho Scott podával, zajímala ji jenom třpytivá stříbrná plocha s vyrytým nápisem, a když se chystala se tím zatraceným krámem ohnat, ruce se jí pohybovaly už samovolně…, aspoň jí to tak připadalo. Nejspíš jimi ve skutečnosti pohybovala nějaká primitivní součást mozku specializovaná na přežití, a nikoli ta Veskrze Moderní Lisey.

Sklouzla dlaní po hladkém dřevě dolů, vychutnávala si ten hladký pohyb, a když se sklonila, oči jí znovu padly na tři krabice naskládané na sebe s tím nabubřelým nápisem načmáraným na boku černým fixem: SCOTT! RANÁ LÉTA! V horní krabici kdysi býval džin Gilbey’s a chlopně byly jen přeložené, nikoli přelepené. Lisey odmetla prach, podivila se, jak tlustá vrstva ho je, podivila se, když si uvědomila, že poslední ruce dotýkající se této krabice – aby ji naplnily, složily chlopně a položily ji na ostatní – teď leží složené hluboko pod zemí.

Krabice byla plná papírů. Rukopisů, jak se domyslela. Mírně zažloutlý titulní list nahoře nesl nadpis, podtržený a vycentrovaný. Pod ním bylo úhledně vyťukáno Scottovo jméno, také vycentrované. To všechno poznávala stejně, jako by poznala jeho úsměv – stejným stylem se prezentoval i v době, kdy ho jako mladíka potkala poprvé, a nic se na tom nezměnilo. Nepoznávala však tento titul:

IKE SE VRACÍ DOMŮ

Scott Landon

Byl to román? Povídka? Prostým pohledem do krabice se to nedalo určit. Ale musela tam být nejmíň tisícovka stránek, většinou složených do jednoho vysokého štosu pod titulní stranou, ale další byly vložené po obou stranách jako vycpávky. Jestli to byl román a byl v téhle krabici celý, musel být delší než Sever proti Jihu. Bylo by to možné? Lisey se domnívala, že ano. Scott jí vždycky ukazoval práci, když byla hotová, a rád jí ukázal i rozepsanou knihu, pokud se na ni zeptala (takovou výsadu neměl nikdo jiný, ani jeho stálý vydavatel Carson Foray), ale když se neptala, obvykle si to nechával pro sebe. A pilně psal až do dne své smrti. Ať už na cestách, nebo doma, Scott Landon psal.

Ale tisícistránkovou bichli? O tom by se určitě zmínil. Vsadím se, že je to jenom povídka a navíc se mu nelíbila. A zbytek těch papírů v krabici, nacpaný dole a na boku? Nejspíš tisky jeho prvních několika románů. Nebo stránkové obtahy. Makulatura, jak říkal.

Jenže všechnu makulaturu nechal odvážet na pittsburskou univerzitu, když s knihou skončil, do Sbírky Scotta Landona v tamější knihovně, nebo ne? Jinými slovy, aby měli Inkunkové nad čím slintat? A pokud tady v těch krabicích byly výtisky jeho raných rukopisů, jak to, že v komorách nahoře označených SKLAD ležely další výtisky (většinou kopie pořizované v temném dávnověku přes kopírák)? A když teď tak o tom přemýšlela, co ty kóje po obou stranách bývalé slepičárny? Co bylo v nich?

Pohlédla vzhůru, skoro jako by byla Superdívka a dokázala svým rentgenovým zrakem vykoukat někde odpověď, a právě v té chvíli se na stole znovu rozezvonil telefon.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lisey a její příběh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.