PETR MACEK

1989 očima 30

SLAVNÝCH OSOBNOSTÍ

Copyright © Petr Macek, 2019

Cover photo © ČTK / Mazanec Petr

Photos © Archiv Divadla Na Jezerce, Archiv deníku Blesk

(Jiří Černohorský, Jiří Hadač, Martin Hykl, Robert Klejch, Dana Kolářová,

Ladislav Křivan, Pavel Machan, Alexandr Malachovský, Petr Novotný, Marek Pátek,

Martin Pekárek, Jakub Poláček, Michal Protivanský, Jiří Rubeš, Mária Rušinová,

Martin Sekanina, Tonda Tran, Jan Tůma), Jan Vojáček

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-745-1

PŘEDMLUVA

Okupace Československa vojsky Varšavské smlouvy 21. srpna 1968 ukončila snahu reformních představitelů takzvaného pražského jara o odklon od dosavadní linie komunismu a navrátila totalitnímu režimu tvrdý směr. Následné období označované jako normalizace zadupalo všechny pokusy o demokratický vývoj společnosti, uvolnění cenzury či otevření se Západu. Naopak – nastala drsná perzekuce a tlak na zbavení se všech nepohodlných. Z komunistické strany bylo vyloučeno na půl milionu členů, další statisíce musely odejít z veřejného života, škol či kulturních organizací. Umlčovaná opozice se udržovala kolem malé skupinky lidí, k jejichž čelným představitelům patřil spisovatel a dramatik Václav Havel.

Normalizační režim se represemi držel dalších dvacet let. Byť nebyla ekonomická situace v Československu tak špatná jako v Polsku či Rumunsku, nespokojenost obyvatelstva postupně rostla. Nejvyšší představitelé země, prezident Gustáv Husák a generální tajemník ÚV KSČ Miloš Jakeš měli situaci sice zdánlivě pevně v rukou, ve skutečnosti však mezi vládnoucími silami, které kvůli geopolitickým změnám ztratily podporu chřadnoucího Sovětského svazu, zuřil boj o moc. Osmdesátá léta 20. století, a zejména jejich druhá polovina, pak opět směřovala k uvolnění poměrů. Od roku 1988 režim čelil do té doby nemyslitelným protivládním demonstracím a akcím, jejichž intenzita se stupňovala. Občané dali najevo nelibost 21. srpna 1988, kdy uplynulo 20 let od okupace, 28. října 1988, kdy se slavilo 70 let od vyhlášení samostatného Československa, i 10. prosince 1988, tedy na 40. výročí vyhlášení Všeobecné deklarace lidských práv. Hned na začátku roku 1989, mezi 15. a 20. lednem, potlačila policie spolu s lidovými milicemi sérii manifestací ke 20. výročí smrti Jana Palacha nevídanou brutalitou, vodními děly a slzným plynem. Nervozita režimu viditelně rostla.

V reakci na „Palachův týden“ byla řada lidí, včetně Václava Havla, zatčena. Okamžitě však vznikla petice požadující jeho propuštění a následně pak dokument Několik vět.

Ten formuloval nejpalčivější problémy doby…

„První měsíce roku 1989 znovu a jasně ukázaly, že i když se současné československé vedení velmi často zaklíná slovy přestavba a demokratizace, ve skutečnosti se dost zoufale vzpírá všemu, co demokracii vytváří nebo ji alespoň vzdáleně připomíná. Petice a iniciativy občanů, které samo nezorganizovalo, odmítá jako nátlakové akce, pokojná lidová shromáždění rozhání, do přípravy nových zákonů nedovoluje veřejnosti mluvit.

Tytéž měsíce však zároveň ukázaly, že občanská veřejnost se už vymaňuje z letargie a že stále víc lidí má odvahu veřejně projevit svou touhu po společenských změnách. Pohyb ve společnosti se tak začíná stále povážlivěji srážet s nehybností moci, roste společenské napětí a začíná hrozit nebezpečí otevřené krize. Takovou krizi si nikdo z nás nepřeje. Proto vyzýváme vedení naší země, aby pochopilo, že nadešel čas ke skutečným a důkladným systémovým změnám a že tyto změny jsou svobodná a demokratická diskuse. Prvním krokem k jakýmkoli smysluplným změnám, novou ústavou počínaje a ekonomickou reformou konče, musí tedy být změna společenského klimatu v naší zemi, do kterého se musí vrátit duch svobody, důvěry, tolerance a plurality. Podle našeho názoru je k tomu třeba:

1) Aby byli okamžitě propuštěni všichni političtí vězňové.

2) Aby přestala být omezována svoboda shromažďovací.

3) Aby přestaly být kriminalizovány a pronásledovány různé nezávislé iniciativy a začaly být konečně chápány i vládou jako to, čím v očích veřejnosti už dávno jsou, totiž jako přirozená součást veřejného života a legitimní výraz jeho různotvárnosti. Zároveň by neměly být kladeny překážky vznikání nových občan ských hnutí, včetně nezávislých odborů, svazů a spolků.

4) Aby byly sdělovací prostředky i veškerá kulturní činnost zbaveny všech forem politické manipulace a předběžné i následné skryté cenzury a otevřeny svobodné výměně názorů a aby byly legalizovány sdělovací prostředky, působící dosud nezávisle na oficiálních strukturách.

5) Aby byly respektovány oprávněné požadavky všech věřících občanů.

6) Aby byly všechny chystané a uskutečňované projekty, které mají natrvalo změnit životní prostředí v naší zemi, a předurčit tak život budoucích generací, neodkladně předloženy k všestrannému posouzení odborníkům a veřejnosti.

7) Aby byla zahájena svobodná diskuse nejen o padesátých letech, ale i o pražském jaru, invazi pěti států Varšavské smlouvy a následné normalizaci. Je smutné, že zatímco v některých zemích, jejichž armády tehdy do československého vývoje zasáhly, se dnes už o tomto tématu začíná věcně diskutovat, u nás je to stále ještě velké tabu, a to jen proto, aby nemuseli odstoupit ti lidé z politického a státního vedení, kteří jsou odpovědní za dvacetileté upadání všech oblastí společenského života u nás.

Každý, kdo s tímto stanoviskem souhlasí, je může podpořit svým podpisem.

Vládu vyzýváme, aby s ním nenaložila tak, jak je dosud zvyklá s nepohodlnými názory nakládat. Zasadila by tím osudovou ránu nadějím, jimiž jsme vedeni, totiž nadějím na skutečný společenský dialog jako jediné možné východisko ze slepé uličky, v níž se dnes Československo nalézá.“

Několik vět podepsalo na 40 000 signatářů, jejichž jména pravidelně zveřejňovaly rozhlasové stanice Svobodná Evropa a Hlas Ameriky. Doma v Československu jim za to ovšem stále hrozila msta režimu, který se z posledních sil zmítal ve smrtelné křeči.

Pro „sametovou“ revoluci bylo klíčových deset dnů od 17. do 27. listopadu 1989. Samotnou demonstraci na 17. listopad naplánovalo nezávislé studentské sdružení Stuha a mělo se jednat o pietní akt na pražském Albertově k 50. výročí uzavření českých vysokých škol nacisty. Pochod na Vyšehrad, povolený ústředním výborem KSČ, pak radikálnější část studentů využila k dalšímu vyjádření nespokojenosti se současnou společenskou situací v zemi a nasměrovala neplánovaně průvod do centra. Roznětka revoluce byla zapálena.

Zprávy o drsném zásahu bezpečnosti proti studentům na Národní třídě se začaly šířit na veřejnosti, mimo jiné společně s fámou o jednom mrtvém, což vedlo k aktivizaci občanů. Do světa se dostaly první záběry ozbrojenců v lahvově zelených uniformách skrytých za průhlednými štíty z plexiskla, zuřivě mlátících studenty svítivě bílými obušky. A zatímco vládnoucí strana se zprvu snažila události bagatelizovat a nepřikládala jim velký význam (Jakeš odjel na rekreaci, komunistický poslanec Miroslav Štěpán nazval protestující patnáctiletými dětmi), na vysokých školách i v divadlech se začaly organizovat stávkové výbory. Jako první totiž studentům poskytli oporu umělci, kteří o vlastní týdenní stávce rozhodli hned 18. listopadu na schůzi v Realistickém (dnes Švandově) divadle.

Tato kniha není učebnicí historie. Nehodnotí, jen zaznamenává. 30 let poté na tyto události vzpomíná 30 právě takových osobností. Ti, kteří už byli na vrcholu slávy, i ti, kteří se teprve prosazovat začínali. Nikdo z nich ale nebyl politikem či tím, kdo by byl zasvěcen do detailů a zákulisního vyjednávání střídajících se garnitur. Nabízí mozaiku příběhů, dojmů a emocí. Každý ze zpovídaných viděl probíhající události ze svého úhlu – někdo blížeji, v ulicích, na shromážděních či ve stávkových výborech, a jiný zpovzdálí, protože potřebu aktivně revoltovat necítil. Někdo z nich tak pomáhal tok dějin utvářet, jiný se jím nechal nést, další s nejistotou očekával, kam ho proud odnese. Od zásahu na Národní třídě po založení Občanského fóra, statisícové demonstrace, symbolické cinkání klíčů odcházejícímu režimu pod balkonem nakladatelství Melantrich na Václavském náměstí, kde poprvé oficiálně vystoupil Václav Havel, návrat kontroverzního hrdiny pražského jara Alexandra Dubčeka přes rezignaci ÚV KSČ v čele s Milošem Jakešem, až po generální stávku 27. listopadu, do které se zapojilo 75 procent občanů Československa.

Co si tehdy mysleli? V co věřili? Jaká měli očekávání? Takové jsou jejich vzpomínky…

JAK PROŽÍVALI SAMETOVOU REVOLUCI TI,

KTEŘÍ UŽ BYLI NA VRCHOLU SLÁVY, I TI,

KTEŘÍ SE TEPRVE PROSAZOVAT ZAČÍNALI?

CO SI TEHDY MYSLELI? V CO VĚŘILI?

JAKÁ MĚLI OČEKÁVÁNÍ?

MARTINA ADAMCOVÁ

ČEŠI ZABÍJEJÍ SMÍCHEM

HEREČKA, REŽISÉRKA

Narozena 22. dubna 1966

Česká herečka, moderátorka a režisérka, žijící v Kanadě, se domácímu publiku představila zejména ve filmech, do nichž ji obsadil režisér Vít Olmer – Nahota na prodej, Playgirls 1 a 2 či Lehká jako dech. Nejznámější je pak z Olmerovy adaptace románu Tankový prapor Josefa Škvoreckého, kde si zahrála prostopášnou četařku Babinčákovou. V devadesátých letech moderovala velmi úspěšné Hry bez hranic, poté se vdala a odstěhovala za oceán. Odejít z republiky prý plánovala dlouhodobě – nechtěla žít v zemi zdecimované komunistickým režimem.

„Beznaděj jsem měla v sobě silně a úspěšně zakořeněnou a Československo mi připadalo jako zatracená země. Režim mě držel pod krkem v absolutní nicotě. Ta, myslím, byla ještě horší než nesvoboda projevu, pohybu a slova. Úplná a jistotná beznaděj. Tehdy jsem pojala rozhodnutí, že se jednou odstěhuji.“

Co pro vás bylo prvním střetem s režimem?

„Bylo mi devatenáct, když se v mém životě stal zázrak. Získala jsem výjezdní doložku a koupila si v pokladně hlavního nádraží lístek Praha–Berlín–Paříž. Výjezdní doložka byla takový malý, rukou úředníka vyplněný papírek, který měl zázračnou moc. Díky němu byl jedinec vypuštěn z klece vymožeností socialismu. Cestovala jsem sama. Rodinu by tehdy režim nikdy nenechal cestovat společně. Základní psychologický tah byl, že jedinec se vždy vrátí ke svým blízkým, kteří by jeho případnou emigrací následně velmi trpěli a byli za něj potrestáni. Na papírku, který se rozhodně nesměl ztratit, bylo jakési datum trvání, den povinného návratu. Maminka mi velmi kladla na srdce, abych se na hranici s Československou socialistickou republikou dostavila přesně, jinak by to mohlo být považováno za pokus o útěk z vlasti, i kdybych se zpozdila jen o hodinu...“

Něco mi říká, že přesně to se stalo…

„Samozřejmě jsem v den návratu ze zemí zahnívajícího kapitalismu, jak jsme tehdy západní Evropu trefně povinně všichni nazývali, nasedla ve Frankfurtu na špatnej vlak a jela opačným směrem. Když přišel německý průvodčí a viděl můj lístek a vysvětlil mi, že jedu místo do Chebu do Stuttgartu, propadla jsem hysterii. Udělali pro mě výjimku a rychlík zastavil v menší stanici. Zaměstnanci německých drah mi našli spojení, díky kterému jsem dalšími osobáky ke sklonku dne dojela do městečka Furth im Wald. Hranice byla ovšem od železniční zastávky ještě daleko a i tady mi ti Němčouři soucitně pomohli. Naložili mě do krásnýho bílýho mercedesu, takový měli už tenkrát v tom imperialistickém pekle taxíky, a dovezli mě až na hranici. Zadarmo. Zónou nikoho mezi Němci a českými pohraničníky, tou západem slunce zalitou asfaltovou silnicí, dlouhou asi kilometr a půl, jsem se proplahočila pěšky, osamocená jsem táhla kufr za sebou, a vítězně jsem předala svoji výjezdní doložku českým vojákům se samopaly.“

Skončilo to tím?

„Kdepak. Tuhle historku jsem nadšeně a zvesela vyprávěla svým kamarádkám nad zmrzlinovým karamelovým pohárem u Myšáka v Praze. Uplynul nějaký čas a já jsem byla povolána k výslechu. Doma všichni rozčileně pobíhali a dávali mi různé rady. Maminka usoudila, že mě budou nutit ke vstupu do komunistické strany. ‚Řekni jim, že se necítíš dost zralá,‘ říkala. Ozbrojena touto geniální větou jsem šla k výslechu. Pán v podivném teflonovém obleku, který mě vyzvedl na vrátnici, urputně mlčel. Jeli jsme pak výtahem do vyššího patra a ve zdvižné kabině nakonec promluvil. Zeptal se mne na počasí. Byla jsem s ním pak sama v místnosti a on na mě vybalil otázky typu, proč jsem přecházela státní hranici pěšky, kdo mě tam dovezl, za jakých okolností a zda o mě někdo projevil zájem. Byla jsem zmatená, vysvětlovala jsem svůj přehmat nástupem do špatného vlaku ve Frankfurtu a zájem…? No úspěchy jako mladá žena jsem tam celkem měla, ti frajeři na tom Západě se ke mně každopádně měli. ‚Tak to nemyslím,‘ zahřímal ten pán v teflonovým obleku. ‚Šlo zde o zájem získat vás do služeb jako tajného agenta?‘ Z výslechu jsem byla propuštěna stejnou procedurou, jako byl nástup, tedy konverzací o počasí ve výtahu a pak tím zarytým mlčením na chodbě vedoucí k východu. Doma jsem vše do úplných podrobností odvyprávěla. Maminka spráskla ruce: ‚Někdo tě udal.‘ Chuť karamelové zmrzliny se mi přilepila na patro. Asi nemusím vysvětlovat proč.“

V devadesátých letech vás proslavila role ve filmu podle románu Josefa Škvoreckého, takže se nabízí otázka, jestli jste ho četla, když byl ještě zakázaným autorem? Dostávala jste se i k zakázané hudbě?

„Když mi bylo 17 let, byl můj otec před penzí povýšen a dostal se na místo šéfa Mezinárodní investiční banky v Moskvě. Na rodiče jsem byla fixovaná, měla jsem je příliš ráda a nechtělo se mi zůstávat v Československé republice bez nich, tak jsem jela na vejšku tam. To změnilo můj světonázor. V tom samém, památném roce 1985 byl totiž Michail Gorbačov v Moskvě zvolen generálním tajemníkem ÚV KSSS. Zatímco v Čechách vládl absurdistán, v Moskvě vládla glasnosť. A taky zahraniční pop! Super nahrávky z celého světa. Kolovaly na všech kazeťákách a já přemýšlela, odkud ti Rusáci tuhle hudbu mají, když my jsme to lovili zakázaně z Radia Luxembourg, a za to, že si člověk popěvoval Bratříčku, zavírej vrátka, mohl být kliďánko poslán do chládku. A tady se na mě řítili Rolling Stones, Beatles, Michael Jackson a Madonna ze všech stran. Převážet zakázanou literaturu, ke které jsem se tam také hojně dostala, a jako první z řady děl jsem přečetla Archipelag Gulag,* to uměli Rusové dokonale. Tiskli v Německu na cigaretový papír. Ale kde sakra brali tu hudbu? Pak jsem ten zázrak uviděla. Na jednom z večírků vybalil spolužák ze svitku rentgenové snímky plic, uprostřed cigaretou vypálené kolečko. Plíce se otáčely pod gramofonovou jehlou a hrála Sade. Rusové měli povinnost každé dva roky projít rentgenem hrudního koše. Snímky se pak v nemocnici jednoduše po určitém období vyhazovaly. Jeden petrohradský inženýr a milovník hudby delší dobu přemýšlel, jak propašovanou hudbu reprodukovat bez použití nápadných černých kotoučů LP desek z vinylu, které byly nejen neskladné, ale taky se rozbíjely. A tak vyzkoušel tenhle odpadový materiál, a ono to fungovalo! Narodil se rentgenozdat. Inženýr byl poslán na Sibiř na nucené práce, kde podle legendy zahynul. Ale jeho petrohradské nakladatelství zaplavilo zakázanou západní, socialismus znevažující a degenerující hudbou celé Rusko. Ten člověk za jazz a rock and roll položil život. To samo o sobě je důkazem, že i racionální technická mysl je odhodlána přinést oběť nejvyšší, položit život na oltář smrti pro obyčejný song. Bez nás, umělců, bychom byli všichni mrtví. Teda alespoň na duši. A tak je to i s tou zakázanou literaturou. Kdysi lidi riskovali vlastní život, aby si mohli přečíst Škvoreckého Tankový prapor.“

Co pro vás bylo prvním signálem, že se věci dávají do pohybu? Bylo to vystoupení Václava Havla na podzim 88, Palachův týden, Několik vět…?

„Bydleli jsme u Václaváku a od ledna 1989 se k nám chodili sušit známí a příbuzní, účastníci těch prvních demonstrací. Když říkám sušit, bylo to proto, že byli promoklí na nitku, jak je ostřelovali vodními děly. Zde jsem projevila jistou formu hrdinství a šla jakoby na metro, na Muzeum, a v podzemním průchodu pod magistrálou odchytávala lidi, kteří se potřebovali někde usušit. Několik jich u nás opravdu úspěšně oschlo. Moje hrdinství ovšem nedocházelo tak daleko jako například odvaha Báry Štěpánové, která se mnou hrávala v zájezdním divadle a která, nastavujíc drze svou tvář režimu, běhala na protest ulicí Politických vězňů. Báru dokonce chytili a drželi ji ve vazbě. Já jsem se čistě jenom bála. Například když jsem slyšela, že Mahulena Bočanová podepsala Několik vět, pamatuji si ten strašlivý strach o ni, že jsem si říkala, že je stejně stará jako já a že teď ji zničí, že půjde do vězení, ta krásná Mahulena.“

Měla jste strach… Ale zároveň jste ty lidi, kteří podepsali, obdivovala?

„Absolutně. To, myslím, chtělo velkou odvahu a já, jak říkám, jsem byla strašpytel. Lidé, kteří Několik vět podepsali, pro mě měli aureolu Krista a odvahu viset na kříži, obdivovala jsem to, ale zároveň jsem se chystala k emigraci, abych nemusela viset s nimi.“

Kde vás zastihl listopad 89?

„Tehdy jsem byla neplacenou stážistkou v divadle S. K. Neumanna. Tam se mi vůbec nelíbilo. Herci z ansámblu k sobě byli navzájem nedůvěřiví, žádnou roli jsem nedostala a byla jsem v podstatě životně ve velké depresi. Jela jsem ten den, 17. listopadu, jako obvykle tramvají a metrem domů a jako obvykle jsem vystoupila na Muzeu. Ve vzduchu bylo podivné napětí, několik lidí říkalo, že tentokrát se nekoná ostřikování, ale že do lidí mlátí. Tahle zpráva pro mě byla jenom potvrzením, že je situace bezvýchodná a že šeď a hrůza socialismu Prahu nikdy neopustí. Jenže pak v divadlech herci vyhlásili něco, čemu se říkalo generální stávka. Myslím, že už následující den se nehrálo představení, ale seděli jsme na židlích v půlkruhu na zašlém jevišti toho druhořadého divadla a besedovali s diváky. Byly to jakési schůze o svobodě. Vydávala se prohlášení, která jsem chodila kopírovat cestou domů do různých pražských xerox shopů. Hodila se, paradoxně, hlavně moje ruština. V divadle byli zrovna na zájezdním představení Litevci a vyprávěli o tom, co se děje v Rusku a že se nemusíme bát, tentokrát že na nás nepůjdou. Poprvé v životě jsem byla oficiální simultánní překladatelkou. Jednoho večera přišel do divadla i dnešní prezident Zeman. Udělal na mě dojem. Byl to skvělý řečník, uměl přivést posluchače k logickým vývodům a byl velmi vtipný. Nedůvěře mezi herci byl konec, panovala soudružnost a jakési opojení štěstím, že můžeme dýchat. Představení se rušila, předčítali jsme Havla a pouštěli záznamy zakázané Přenosilové. Zjistila jsem, že mnoho mých starších kolegů bylo v divadle S. K. Neumanna schovaných, protože v roce 1968 podepsali prohlášení proti vstupu sovětských vojsk. To divadlo bylo jakýmsi odkladištěm nepohodlných. Není divu, že mezi generacemi panovalo tolik nedůvěry.“

Byla jste zapojena v nějakých akcích, účastnila jste se schůzek, vyjížděla na setkání s lidmi mimo Prahu?

„Zapojila jsem se ihned do propagace svobodných voleb a Občanského fóra. Přiznám se, že kromě občanské angažovanosti mě k tomu přivedla také moje touha hrát. Pod vedením Pavla Vangeliho jsme dali dohromady představení a hráli ve fantazijních středověkých kostýmech. Já hrála Štěstěnu. Jezdili jsme po vlastech českých a šaškovali. Na ulici. A tímto způsobem iniciovali lidi, aby přišli k prvním svobodným volbám. Svobodně volit pro mne představovalo nepředstavitelné privilegium. Svobodné volby. Toto slovní spojení mi dodnes zní v mých uších jako modlitba.“

Kdy vám došlo, že komismus jako režim se už nevrátí?

„Asi když Rumuni zastřelili toho svého Ceaușesca.** Vyvedli ho v jeho karakulové čepičce někam na dvorek a tam ho odstřelili i s tou jeho paní. Tehdy jsem si gratulovala, že jsme my, Češi, civilizovaný národ. Nedokážu si představit, že bychom takového Jakeše například podřízli. Češi zabíjejí smíchem. Stáli jsme na Můstku a poslouchali jeho projev o brojlerech, které si spletl s bojlery. Smáli jsme se k slzám. Byl to okamžik opravdové změny, osvobození, okamžik pocitu, že se můžeme zase chovat jako lidé. My jsme se dokonce chovali hezky i k Němčourům. Už když v říjnu 1989 přijížděli ve svých trabantech, které opouštěli zaparkované po celé Praze, aby zoufale obléhali západoněmecké velvyslanectví na Malé Straně. Ukazovali jsme jim na turistické mapce cestu, jak se tam dostat. Když jsem jim svou blbou němčinou vysvětlovala, kterou tam dojet tramvají, připadala jsem si jako posel svobody. Bude to něco jako karma. Asi jsem jim vracela tu velkorysost, se kterou chápali moje zděšení, když jsem nasedla do špatného vlaku jedoucího do Stuttgartu.

Ale tehdy, v prosinci, ano až tehdy, po smrti Ceaușesca, jsem pocítila, že komunismus je pryč.“

Jak dnes hodnotíte revoluci a vše, co v následujících letech přinesla?

„Revoluce nám hlavně, podle mého názoru, přinesla kromě blahobytu a demokracie, fantastického Václava Havla. Nebojím se ho přirovnat k osobnostem, jako byli Nelson Mandela, Martin Luther King a snad i Masaryk. Měli jsme z pekla štěstí, že výkvět české prvorepublikové společnosti, rodina Havlů, vychovala člověka, který se rozhodl i přes neuvěřitelné útlaky žít v Praze. Měli jsme štěstí, že měl za ženu neopakovatelnou Olgu, která pohodila šedivou kšticí a všichni jsme stáli v pozoru a úctě. Měli jsme štěstí, že náš stát dostal novou šanci opřen o morální hodnoty člověka, který pevně věřil, že pravda a láska zvítězí nad lží a nenávistí.“

* Souostroví Gulag, román Alexandra Solženicyna.

** Nicolae Ceaușescu byl prezident Rumunské socialistické republiky. Když se po povstání pokusil uniknout ze země v helikoptéře, byl zajat, v krátkém procesu obviněn z genocidy a dalších zločinů, a 25. prosince okamžitě zastřelen.

ELIŠKA BALZEROVÁ

VÝCHODISKEM BYLO NEPŘISTOUPIT KOMUNISTŮM

NA JEJICH HRU

HEREČKA

Narozena 25. května 1949

Držitelka řady prestižních uměleckých ocenění, včetně Českého lva za Nejlepší ženský herecký výkon ve vedlejší roli za film Ženy v pokušení (2011) či Ceny Františka Filipovského (2007). Jejím manželem je producent Jan Balzer. Po absolutoriu na JAMU začínala v Jihočeském divadle v Českých Budějovicích, od roku 1977 byla členkou Divadla na Vinohradech. Z nabídky stálého angažmá do Národního divadla po dvou úspěšných hostováních sešlo poté, co odmítla vstoupit do KSČ, stejně tak odmítla roli v komunistickému seriálu Okres na severu. Zadat si s režimem vždy odmítla, i když to znamenalo omezení dalších příležitostí.

„Když jsem nastupovala do druhého ročníku vysoké školy, dorazila k nám spojenecká okupační vojska. Měla jsem už tenkrát za sebou studia na konzervatoři, před sebou uměleckou dráhu a touhu stát se herečkou. Několikrát jsem měla možnost nasměrovat svoji kariéru jiným směrem, stačilo jen, abych kývla na nabídku rudého průkazu. Nekývla jsem na ni. Kdo v té době žil, ví, co to znamenalo. Ostatním, kteří v té době nežili, nebo už chtějí raději zapomenout, nemá smysl to připomínat. Východiskem nebylo přistoupit na jejich hru. Nevěřím ale těm, kteří tvrdili a tvrdí, že nešlo některé nabídky odmítnout. Udělala jsem to několikrát.“

Co bylo na období před rokem 1989 pro vás osobně to nejhorší?

„To kupodivu pochopíte, až když je ta doba za vámi. Já jsem se narodila rok po únorovém puči a celý svůj dospělý život, čtyřicet let, jsem vlastně prožila před rokem 1989. Takže to, co bylo na tom období nejhorší, dokážu pojmenovat až dnes, s odstupem třiceti let. Žili jsme v totální izolaci, nesvobodě, neinformovanosti, nemožnosti cestovat, nebylo proč se učit jazyky. Co z toho bylo nejhorší? Asi ten všudypřítomný strach, který v nás vyvolávali a který nás ochromoval a zbavoval radosti ze života.“

Měla jste to za zlé kolegům, kteří vás nahradili, ať už před kamerou, nebo v divadle? Nebo to byl prostě tlak doby a máte pro ně pochopení?

„Ne, proč bych jim to měla mít za zlé? Byla to jejich volba a bylo mi jich vlastně líto. Všichni tenkrát měli za to, že ten režim nikdy neskončí a nikdy nevyjde najevo, čemu se zaprodali. Že jednou přijde chvíle, kdy se o těchto věcech bude moci mluvit a nazývat je pravými jmény. Ale dodnes mi nejde do hlavy, proč schopní a talentovaní lidé měli zapotřebí ten rudý průkaz ještě vlastnit.“

Projevil někdo z nich po roce 1989 sebereflexi?

„S některými jsem o tom po revoluci mluvila. Jeden kolega se mě s nevinným úsměvem zeptal: ,Proč ty jsi v tom divadle tak málo hrála?‘ Odpověděla jsem, že to přece museli na těch svých stranických schůzích probírat, ne? Byl to také jeden z těch talentovaných s bonusem stranické legitimace. A pak jedna kolegyně, které si vážím, proto ji nejmenuji, si svoje selhání uvědomovala a vím, že po revoluci si naordinovala jisté pokání. Někteří však nehnuli brvou a bez skrupulí se dodnes pohybují v uměleckém světě, mnozí už zase na svých předrevolučních pozicích.“

Vyčítal vám někdo z kolegů, že jste nevstoupila do strany?

„Ano, jedna výrazná stranická kolegyně mi sdělila, že jsem si tím pochopitelně zničila kariéru, a nám všem mladým v divadle vyčítala naši neuvědomělost a nechuť sloužit dobré věci.“

Kterých umělců jste si v té době vážila pro jejich občanské postoje?

„Vážila jsem si všech, kteří si i v té totalitní mizérii udrželi určité morální zásady, neztráceli humor a nám mladým ukazovali cestu, že to jde i bez kolaborace s režimem. Ráda jsem s nimi spolupracovala a učila se od nich. Mladý člověk musí mít svého mentora, který je mu vzorem a kterého si váží. Jedním z nich byl pro mne Ilja Racek.“

Zdá se být zázrakem, že v takovéhle době mohl vzniknout i seriál, jako byla Nemocnice na kraji města, kde bylo politikum potlačeno na nejnižší možnou míru. Nebyl tlak protlačit něco uvědomělého i tam?

„Nezapomeňte, že Nemocnice tehdy vznikla v redakci zábavy ČST. Měly to být vlastně odlehčující večery. Bez přítomnosti politických témat. Pochopitelně ale i tam musela být na oddělení svazácká buňka, ale jen okrajově, jako kolorit doby. Po smrti pana Högera se samozřejmě snažilo vedení televize prosadit některého ze stranických kádrů, ale pan režisér Dudek šalamounsky přivezl ze Slovenska pana Chudíka. V československé televizi tenkrát nemohli nic namítat.“

Za roli Alžběty Čeňkové jste v Německu získala cenu Bambi. Bylo to pro Československou televizi prestižní ocenění? Vážili si toho, pochlubili se?

„Jak by mohli? Cena se udělovala v Mnichově, v tehdejším západním Německu! Museli mě pro tu zlatou sošku pustit, ale v tisku se myslím neobjevila, kromě rubriky ‚stalo se ve světě‘, žádná zpráva. Na slavnostní večer nebyl akreditován žádný novinář. Jediné, v čem se ČST angažovala, bylo školení, že se v Mnichově nesmím setkat s emigranty, ani je vyhledávat. Samozřejmě po mém příjezdu v hale hotelu Four Seasons už na mne někteří čekali s gratulací, protože Bambi je v Německu opravdu velmi prestižní ocenění.“

Kdy jste poprvé slyšela jméno Václav Havel?

„Jakmile jsem se seznámila se svým mužem. Bydleli s Václavem nedaleko od sebe, chodili na stejnou školu ve Vojtěšské, moje tchyně se s paní Havlovou znala, kluci si hrávali na Žofíně. No a pak jsem ho vídala osobně na akcích Palety vlasti, klubu, jehož je můj muž členem. Jako prezidenta jsem ho pak potkávala velice často při různých společenských příležitostech. Moc ráda taky odlétám a přistávám na letišti, které nese jeho jméno. Ve světě, kam se občas vydám, slyším jeho jméno pořád.“

Co pro vás bylo první známkou blížícího se bodu varu ve společnosti?

„To už se kolem nás všechny satelitní státy osvobozovaly z područí Sovětského svazu, jen my byli pořád jakýsi skanzen. Mysleli jsme si, že už se vymanit ani nedokážeme. Jednou ale přijel můj muž z letního festivalu mladých filmových tvůrců a řekl mi: ,Ti mladí filmaři se vůbec nebojí, velice odvážně a beze strachu pojmenovávají problémy ve společnosti!‘ Přijel úplně nadšený z jejich tvorby. ,Díky těm mladejm to musí prasknout,‘ řekl. A díky těm ,mladejm‘ to pak na Národní taky prasklo.“

17. listopadu měli oficiální informační zdroje ještě v rukou komunisté a zprávy o zásahu proti studentům na Národní třídě se šířily mezi lidmi ústně. Jak jste se o něm dozvěděla vy?

„Tu akci samotnou jsme viděli ve vysílání zahraniční televize. Měli jsme doma asi dva měsíce satelit umístěný na balkoně Ondřeje Suchého, bydlícího v bytě o patro výš. Přiběhl a říkal: ,Zapněte si satelitní zprávy!‘ Viděli jsme to téměř v přímém přenosu. Pozdě v noci mi pak zavolal Tomáš Töpfer, že sedí v Realistickém divadle a jednají, co udělat jako reakci na to, co se stalo na Národní třídě. Vyhlásili tam datum generální stávky. Tak pro mne začala revoluce.“

Následující dny byly jistě velice hektické, jaké jsou vaše nejsilnější dojmy z nich?

„Už druhý den se sešel celý soubor Divadla na Vinohradech. Domluvilo se, že večer nebudeme hrát, předstoupíme před diváky a budeme s nimi o masakru na Národní třídě mluvit. Nevím, kdo tenkrát pronesl první slova na jevišti, ale vím, že celé publikum povstalo, pak zase v tichosti usedlo a začala diskuse. Byly to nádherné večery. Na jeviště jsme zvali zajímavé osobnosti, mnohdy lidem neznámé, které měly upadnout v zapomnění. Diváků chodilo na tato večerní setkání čím dál víc, až se musely nainstalovat na náměstí Míru celoplošné obrazovky a lidé zůstávali venku a sledovali, co se děje uvnitř. Třeba rezignaci prezidenta Husáka jsme sledovali společně. Všichni chtěli být u toho. Nikdo nechtěl zůstávat v tyto dny doma.“

Kdy nastal moment uvědomění si, že tohle je ta chvíle, kdy už není cesty zpět?

„To byla taky jedna z nezapomenutelných chvil z počátků revoluce. Jezdili jsme tenkrát s kolegy do různých měst a obcí, abychom dovezli zprávy, co se v Praze vlastně děje. Jak jste řekl, oficiální informační zdroje drželi v rukou samozřejmě komunisté a lidé neměli dostatek informací. S Radkem Brzobohatým jsme vyjeli do našeho rodného kraje – já jsem ze Vsetína, on z Valašského Meziříčí. Přijeli jsme večer, byla připravena tribuna a nás vyzvedli nahoru. Nikdo z nás tehdy nebyl táborový řečník. Lidí přišlo mnoho, třebaže Vsetín byla, myslím, tehdy dost silná komunistická bašta. Budově, kde sídlili, se říkalo Kreml. Ocitla jsem se na osvětleném prostoru a moderátor večera mě představil. Chvíli bylo ticho a pak se potichounku ozvalo skandované ,vi taj doma, vi taj doma, vi taj doma‘. Tak to mě tenkrát mí milovaní Valaši dostali. Nemohla jsem chvíli pro slzy mluvit. A to byla chvíle, kdy jsem věděla, že už není cesty zpět.“

Když Jiří Bartoška během revoluce poprvé prohlásil, že Václav Havel by měl být prezidentem, pan Havel se tvářil lehce překvapeně. Vy byste si dokázala na tu funkci v té době představit někoho jiného?

„Ne.“

Když se člověk poprvé po tak dlouhé době nadechne svobody, otevře se hranice, je to jistě opojný pocit. Jaké jste měla představy, plány pro nejbližší budoucnost?

„Otevřely se sice hranice, ale my jsme najednou nevěděli, co si se svobodou počít. Museli jsme se naučit být svobodnými lidmi. Bylo to, jako když vyjde vězeň před bránu věznice. Každý z nás chtěl pro tu novou svobodnou zemi něco udělat! Plány jsme neměli připraveny žádné, zasáhlo nás to jako blesk z nebe a nikdo nevěděl, co mu nejbližší budoucnost přinese. Věci se ale daly rychle do pohybu.“

Co jste považovala za to nejdůležitější z těch praktických věcí, co by se po revoluci mělo udělat?

„Nejdůležitější bylo vyklidit ten Augiášův chlív, který nám tady minulý režim zanechal. To byla práce ne pro jednu, ale pro dvě generace. Dneska vidíme, že ani dvě nebudou stačit.“

V létě 1990 proběhly první svobodné volby, na první výročí 17. listopadu přicestoval americký prezident George Bush – jak jste prožívala tyhle chvíle a jakou jste vnímala náladu ve společnosti? Vydržela ona pozitivní nálada vítězné revoluce?

„Na první svobodné volby si pamatuji jako na zázrak a už jsem nedoufala, že se ho dočkám. Odvolili jsme nabízené osobnosti, které jsme najednou znali jménem a znali jsme i jejich tváře. Házeli jsme své hlasovací lístky poprvé s radostí a dobrovolně. Pak jsme se šli projít po Václavském náměstí a tam nás zachytil zahraniční televizní štáb a nás oslovil k našemu úžasu – Paul Simon. Byl tu jako zahraniční pozorovatel regulérnosti voleb. Tak jsme mu s hrdostí oznámili, že vše, alespoň v našem případě, proběhlo v pořádku a že jsme ,very happy‘.“

Otevřely se archivy StB a každý do nich dnes může nahlédnout, využila jste toho? Zajímá vás, kdo je kdo a co je zač, nebo to raději nechcete vědět?

„Ne. Nechtěla jsem se dovědět, kdo z mého okolí na mne donášel. Bylo by to možná kruté zjištění. Někteří mí přátelé tenkrát do Pardubic zajeli a myslím, že jim to nepřineslo klidné spaní. Stejně to na mnohé z agentů StB vyplulo na povrch a dodnes mám problém je potkat a pozdravit. Oni s tím problém určitě nemají. Ale každý svého štěstí strůjcem, jak říkávala moje babička.“

Co je pro vás odkazem sametové revoluce, na který by se nemělo zapomenout?

„Že pravda a láska zvítězí nad lží a nenávistí!“

ZUZANA BUBÍLKOVÁ

NA SLOVENSKU SE PROTI MNĚ ZDVIHLA VLNA NENÁVISTI

MODERÁTORKA, NOVINÁŘKA

Narozena 11. května 1952

Její otec byl hutním inženýrem z Kelče, matka učitelkou hudby z Ostravy, sama se narodila ve Zlíně. Na Slovensko se odstěhovala, až když jí bylo devět let, přesto ji většina mylně považuje za slovenskou rodačku žijící v Česku. Jednak proto, že na Slovensku vystudovala žurnalistiku a v letech 1989 a 1990 mimo jiné působila v redakci zpravodajství Slovenské televize, a jednak za to může legendární politický diskusní pořad ČST Co týden dal, který moderovala ve slovenštině. Jejím „českým“ kolegou byl Ota Černý. Po rozpadu federace utvořila satirickou dvojici s Miloslavem Šimkem a společně moderovali pořady S politiky netančím a Politické harašení. Dnes přiznává, že ze Slovenska musela odejít kvůli svému českému původu a vlně nenávisti, kterou rozdmýchalo porevoluční pnutí mezi dvěma bratrskými národy sloučenými v jednom rozpadajícím se státě…

„Začínala jsem ve Slovenském rozhlase. Ovšem v čase revoluce jsem byla už asi čtyři roky na volné noze, protože z pořadu Pozor, zákruta mě vyhodili z politických důvodů. Emigroval mi manžel, takže najednou jsem byla nežádoucí i já. V mezidobí jsem spolupracovala s kdekým. Slovenská televize v té době potřebovala lidi, kteří nebyli viditelně spojeni s dosavadním režimem (a že jsme v té době byli spojeni všichni), uměli držet mikrofon a dokázali klást otázky. A tak jsem se asi v polovině roku 1989 dostala do STV, kde jsem pracovala na smlouvu. V té době vypukla revoluce. Začala jsem být v redakci nonstop. Najednou se volilo nové vedení redakce a mě v tom revolučním kvasu rovnou zvolili zástupkyní šéfredaktora! Rázem jsem byla například nadřízenou Karola Poláka, legendy, ke které jsem vzhlížela jako k něčemu nedostižnému.“

Takže 17. listopadu 1989 jste už pracovala v televizi?

„Ano. Ten den jsme právě s Karolem Polákem moderovali noční zprávy, kterým se říkalo ‚nočky‘. V bratislavském studiu je sledovalo celé vedení televize. Protože jsme si sami psali texty, které jsme pak řekli na kameru, hlídali nás a zkoumali každou větu, každou skulinu. Škrtali nám v tom, přepisovali… Polák se chytal za hlavu, že když něco řekneme špatně, bude se za to věšet. Jemu, který dělal sport, to de facto mohlo být jedno, ale já opravdu vážila každé slovo, abych nebyla tendenční. Komplikované to bylo i v tom, že z Prahy přicházely zkreslené informace, třeba o Martinu Šmídovi. O tom se ještě nesmělo mluvit.“

Bylo v redakci dusno?

„Atmosféra byla skutečně napjatá, nikdo nevěděl, co bude dál. Ale kovaní straníci se už báli.“

A jaká obecně byla nálada mezi lidmi na Slovensku?

„Už pár dní před tím, než to vypuklo, se na náměstí Slovenského národního povstání v Bratislavě shromažďovaly skupinky lidí. Zatím ale byly malé, spíš se jednalo o jednotlivce. A i v naší redakci se pomalu tvořilo jádro. Zajímavé na tom je, že to byli většinou lidé prověření režimem, ale už formovali opozici proti komunistickému vedení redakce.

Tehdejší šéfredaktor zpravodajství STV Kubiš věděl, že ve funkci nepřežije, a tak už v předstihu zapíjel své odvolání.“

Věřila jste, že prožíváte opravdu konec komunismu?

„Ne, na Slovensku to tak vůbec nevypadalo. Nedokázala jsem si představit, že se to dotáhne až k pádu režimu. Myslela jsem, že budou nějaké změny, že se vymění straníci. Skončil například Jakeš a nahradil ho Urbánek. Ale jinak jsem se domnívala, že se pojede dál. Věřit jsem začala, až když se stupňovaly požadavky, padla vláda a proběhly generální stávky. Jen jsme se báli, aby to nedopadlo jako v Polsku, kde byly kvůli stávkám strašné ekonomické ztráty. Tak jsme se snažili to zklidnit. Ale najednou se začalo všechno měnit. Jediný pořad, který se v té době vysílal živě, byly Aktuality. Bratislavské studio většinou do Televizních novin přispívalo jen předtočenými reportážemi, jenže během revoluce se naopak začalo téměř vše vysílat jen živě. Pro nás to byl hrozný šok, ale rychle jsme si na to zvykli. Od té doby říkám, že jsem odkojená živým vysíláním. Je to strašně motivující. Do studia mohl přijít kdokoliv a mohl říci, co chtěl. Poprvé nám bylo umožněno pozvat si třeba jeptišku. Děly se věci, které byly do té doby nemyslitelné.“

Po sedmnáctém listopadu situace ještě nějakou dobu kulminovala…

„Náměstí SNP, kde shromáždění probíhala, bylo přímo pod našimi okny. Zpravodajství tehdy nesídlilo v budově Slovenské televize v Mlynské Dolině, ale zde, v domě, na kterém bylo v tu dobu lešení. A blízkost redakce budila vášně, zvláště když na manifestaci přišli národovci, vlastenci. Byla jsem svědkem, když na tribuně poprvé vystoupil Ján Čarnogurský poté, co ho syn přivezl z vězení. Nejdříve začal mluvit o Slovenském státě, o tom, jak jsou Slováci jako národ utlačovaní, a dav řval a šílel. Každá jeho věta končila tím, že STV o dění nesprávně a neobjektivně informuje, a ukazoval na naši budovu. Lidé nedokázali pochopit, že jsme závislí na Praze. Co nám v Praze vzali, vzali, ale federální Československá televize opravdu nemohla vysílat ze všech koutů Slovenska, jak si asi všichni představovali. Když shromáždění skončilo, lidé vzali budovu útokem a šplhali po lešení. My jsme uvnitř připravovali relaci a za okny z lešení se na nás šklebili lidé a hrozili nám. Jako student tam chodil i Robert Kaliňák, pozdější dlouholetý slovenský ministr vnitra, nebo Milan Kňažko! Neuvěřitelně nám nadávali, že vysíláme špatně. Nejvíc jsem to vždycky slízla já coby zástupkyně šéfredaktora. Také nám chtěli vyhodit moderátory, že jsou neobjektivní. Lezli nám až přímo do studia, že si budou moderovat sami. Bránila jsem to tam svým tělem.“

Jaké vůbec bylo na Slovensku povědomí o disidentech, o Václavu Havlovi a dalších?

„Žádné. O Milanu Kňažkovi se vědělo, že má jiné názory, ale nebyl braný jako disident. Pod tím pojmem si lidé představovali spíše nějaké radikální obránce přírody a podobně. Samozřejmě lidé znali Alexandra Dubčeka, ale třeba Václava Havla neznali vůbec.“

Jaký byl Dubček?

„Nebyl komunikativní, neuměl mluvit, takže jsem s ním tolik do styku nepřišla. Ve Federálním shromáždění si ho hýčkali jako legendu, ale vím, že třeba Václav Klaus z něj nadšený nebyl. A nikdy jsem nevěřila, že by se prosadil jako prezident. Když došlo k souboji mezi Havlem a Dubčekem, kdo bude prezidentem, a Havel vyhrál, Slováky to urazilo. Jenže on byl příliš spojený s komunisty a s rokem 1968, Havel od toho byl odříznutý.“

Jak Havel působil na Slováky coby prezident?

„Nemohli mu zapomenout, že zrušil zbrojní průmysl. Tvrdil, že byl zaostalý, ale Slovensko na něm bylo závislé. Od Turčianských strojíren v Martině přes Dubnici po Povážskou Bystrici. Oficiálně se třeba vyráběly babety, ale vše bylo navázané na zbrojaře. Okamžitě narostla nezaměstnanost, nespokojenost, a tím to prohrál. Když přijel na Slovensko, házeli po něm rajčata. Nebyl oblíbený, možná jen chvíli, zpočátku. Slováci prostě preferovali Dubčeka. I když se volil první prezident. Už tehdy se začalo mluvit o samostatném Slovensku. Zatímco v Praze se bojovalo hlavně o demokracii, v Bratislavě šlo zejména také o samostatný slovenský stát.“

Jaká byla vaše první reportáž z Prahy?

„Právě inaugurace Václava Havla v prosinci 1989. Ukázalo se, že reportér, který to měl dělat původně, byl příliš spojený s předchozím režimem, i když on tvrdil opak. Ani jsem tehdy nevěděla, kde je Federální shromáždění, šla jsem omylem do Smetanova divadla, dnešní Státní opery. Pak jsem začala dělat z Prahy přenosy, společně ještě s Pavlem Dumbrovským, Janem Martinkem a dalšími. Díky tomu jsem začala být, zejména na Slovensku, hodně viditelná, měla jsem často komentáře ve zpravodajství, točila jsem, moderovala…“

Nejen viditelná, ale také velmi populární…

„Zpočátku ano. Jednou přišla skupina Romů, kteří chtěli hovořit jen se mnou, říkali, že jsem jejich Thatcherová! Vysílalo se to v přímém přenosu a pak se mi všichni strašně smáli. Ale mně se jejich přízeň vyplatila! Když jeli Havel se Schwarzenbergem takovou spanilou jízdu z Bratislavy do Košic, přišla za mnou Havlova ochranka, že prezident chce udělat kulišárnu na novináře. Lezlo mu na nervy, jak na něj po cestě čekají v každé hospodě, což neměl rád, takže prý odbočí z trasy, ať si dávám pozor. A Havel skutečně neplánovaně odbočil – v nejhorší romské osadě na východním Slovensku, která se jmenuje Letanovce. Představte si situaci – nezpevněná vozovka mezi chatrčemi, osada bez elektřiny, a vtom zastaví prezidentská kolona a z auta vystoupí Václav Havel. Romové vylézali z chatrčí, koukali, divili se, ale nijak na něj nereagovali. Pak jsem vystoupila já a začalo hotové pozdvižení. Zase křičeli, že přijela jejich Thatcherová. Havel se hrozně rozesmál, že musí vyhubovat protokolu, že mu příjezd Thatcherové zatajil. V doprovodném autě spal kníže Schwarzenberg, kterého probudil hluk. Kníže se lekl, že už je v Košicích, a začal vystupovat. Z auta se vysunula štíhlá noha v krokodýlí polobotce a až po ponožku mu zajela do bláta! V životě jsem neslyšela nadávat někoho v tolika cizích jazycích. Druhý den to mělo dohru. Schwarzenberg na zasedání Slovenské národní rady v Bratislavě seděl v holínkách… Mimochodem, Letanovce už neexistují. Před pěti lety z nich Romy přestěhovali. Z té doby mám mnoho zážitků… Něco takového už se nikdy nevrátí. Byla to nadšená novinařina, ne tak učesaná a kultivovaná.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 1989 očima 30 slavných osobností.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.