Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Linda Chapmanová

Škola jednorožců
První kamarádi

Ilustrace Ann Kronheimerová

Přeloženo z anglického originálu Unicorn School – First Class Friends
Text copyright © Working Partners Ltd., 2007
Illustrations copyright © Ann Kronheimer, 2007
Cover © Charlotte Macrae, 2007
Translation © Kristina Hlaváčková, 2019

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7135. publikaci

Odpovědná redaktorka Kristina Hlaváčková
Jazyková úprava Petra Fabianová
Stylistická úprava Radka Svobodová
Překlad Kristina Hlaváčková
Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2019
Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o.

© Grada Publishing, a. s., 2019

ISBN 978-80-271-2666-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-2665-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0396-6 (print)

Věnováno Charlottě, Beatrix
a Damaris Amberyovým

1. kapitola
Škola jednorožců

„Už tam budeme?“ zaržála nedočkavě Viky, malý sněhobílý jednorožec. Po boku svých rodičů cválala svěží luční trávou kdesi hluboko v Arkádii.

Vikyina maminka Hvězdný prach, nádherná světle šedá klisna jednorožce, odpověděla: „Za chviličku jsme tam.“

Když to uslyšela, vyrazila Viky tryskem.

„Nemusíš pospíchat, Viky!“ zavolal na ni pobaveně tatínek. „Brány jsou ještě zavřené, do školy tě stejně dřív nepustí.“

Viky si netrpělivě odfrkla, opět zpomalila do cvalu a srovnala krok s rodiči. Nemohla se dočkat! V devíti letech nastupovali všichni mladí jednorožci v Arkádii do internátní Školy jednorožců. Potřebovali se naučit správně létat a používat magii, aby mohli svými rohy čarovat, zaklínat nebo například léčit zranění a předpovídat budoucnost.

Bude to opravdu zábava, těšila se
Viky.

Rodinka vyběhla na kopec. Na jeho vrcholu se Viky překvapeně zastavila. Zírala na školu ležící v údolí pod nimi.

„Páni!“ vydechla nadšeně.

*

Škola jednorožců byla vlastně obrovský hrad se zlatou bránou a šesti mohutnými věžemi. Díky svým perleťovým zdem zářil hrad do dálky. Okolní louky byly posety fialovými květy se zlatými tečkami. Před zlatými branami stálo pět elfů se špičatýma ušima. Byli oblečeni do třpytivých stříbrných uniforem. Z nebe se snášeli jednorožci. Jejich rohy na slunci zářily, dlouhé hřívy a ocasy kolem nich divoce
vlály.

Viky s obdivem sledovala, jak jednorožci lehce přistávají na trávě. Někteří vypadali na jedenáct, možná dvanáct let, přesto už letěli tak jistě! Přála si, aby to uměla stejně dobře jako oni.

„Tak co na to říkáš?“ zeptal se jí tatínek.

„Je to úžasné!“ odvětila radostně. Prohlížela si hrad i jednorožce, kteří se mezi sebou zdravili a vyprávěli si o letních prázdninách. Všichni vypadali o tolik větší než ona! Viky věděla, že je na svůj věk hodně malá. Její nemožní starší bratři si ji kvůli tomu dobírali.

„Zajímalo by mě, kteří jednorožci
jsou prvňáčci jako ty a s kým se skamarádíš,“ ozvala se maminka. Klusali právě ze svahu dolů, vstříc zlatým branám.

Viky se rozhlédla po ostatních. Najednou se začala stydět. Většinou ráda potkávala další jednorožce, ale tady to vypadalo, jako by se všichni znali a měli si s kým povídat. Všimla si velkého bílého jednorožce. Dospělý, který stál vedle něj, byl zřejmě jeho tatínek. Oba měli stejný perleťově bílý roh, hezké rovné nosy a hustou šedou hřívu.

Jak si Viky vysokého jednorožce prohlížela, pomyslela si, že musí chodit alespoň do třetí třídy. Pak si ale uvědomila, jak se drží u svého táty, a zamračila se. Bylo to zvláštní. Vypadal nervózně a nebavil se s ostatními jako jiní žáci.

Jednorožcův tatínek se sklonil ke svému synovi. Viky zaslechla, jak mu říká: „Teď tě tu nechám, Bouřliváku.“ Kývl směrem k bráně. Elfové začínali kontrolovat seznamy studentů. „Vypadá to, že se brány za chvíli otevřou. Užij si své první pololetí.“

„Díky, tati!“ frkl Bouřlivák, ten vysoký jednorožec.

Viky svraštila čelo. První pololetí! Takže musí být prvňák stejně jako ona, ale vypadal o hodně starší. Viky neměla čas nad tím dál přemýšlet. Maminka do ní něžně šťouchla.

„Měli bychom jít, Viky. Je to vždycky trochu chaos, když se elfové pokoušejí roztřídit žáky do jejich kolejí.“

„Kolejí?“ Viky nerozuměla, co tím maminka myslí.

„Všichni studenti Školy jednorožců patří do nějaké koleje. Do Hvězdné, Měsíční, Duhové nebo Sluneční,“ vysvětlila jí maminka. „S jednorožci ze své koleje budeš jíst a budeš s nimi sdílet stáje.“

„A později během pololetí se zúčastníte sportovních a magických utkání, ve kterých budou koleje soupeřit mezi sebou,“ dodal Vikyin táta.

„Jsem zvědavá, kam mě zařadí,“ dumala Viky.

„No, když sem chodili tvoji bratři, patřili do Duhové koleje,“ odpověděla s úsměvem maminka. „Takže je hodně pravděpodobné, že tam zařadí i tebe. Tak běž, už je čas. Měj se krásně a buď hodná.“

„Jasně,“ odvětila Viky.

Tatínek se zasmál: „Tak to by bylo snad opravdu poprvé!“

„Tati, nech toho!“ dupla si Viky nazlobeně kopýtkem.

Tatínek jemně zafrkal. „Víš, že tě jen škádlím. Jsem si jistý, že nás nezklameš.“ Pohladil Vikyin krk svým rohem. Ucítila lechtavý proud magie a její nervozita se vytratila.

Zvedla hrdě hlavu a tmavé oči jí zazářily: „Budete na mě pyšní! Slibuju!“

Maminka se na Viky usmála. „Měj se krásně!“ Oba rodiče se dotkli svými rohy toho Vikyina a vznesli se do vzduchu. Viky sledovala, jak odlétají, dokud se z nich nestaly jen malé tečky na modré obloze. Teď, když byli pryč, přišla si najednou hrozně osamělá.

Prošli okolo ní tři starší jednorožci. Vypadali tak na jedenáct. Ten, který je vedl, měl tmavě šedé nohy a černé oči uličníka.

„Podívejte na tu malinkatou prvňačku,“ pošťouchl své spolužáky.

Jedna z jeho kamarádek se na Viky usmála. „No není roztomilá?“

„Nejsem roztomilá!“ ohradila se Viky. Vzdorovitě pohodila hlavou. Neměla ráda, když o ní říkali, že je malinkatá, nebo dokonce roztomilá. Vždyť už jí bylo devět!

Vůdce skupiny došel až k ní.

„Chybí ti maminka a tatínek?“ zařehtal škodolibě.

„Ne!“ odpověděla Viky. Rodiče jí chyběli, ale staršímu jednorožci by to za žádnou cenu nepřiznala.

Připomínal jí bratra Cassia. Měl úplně stejně šibalský lesk v očích. Chvíli se na ni díval.

„Víš, že nováčci chodí do školy jako první?“ řekl a kývl hlavou k zavřené bráně. Stáli před ní elfové a povídali si. „Dojdeš k bráně a třikrát na ni zabušíš rohem. Pak tě elfové pustí dovnitř.“ Díval se na ni velkýma, nevinnýma očima.

Ale Viky to neoklamalo. Věděla, že si vymýšlí, aby ji dostal do potíží. Řekla: „Vážně? Myslím, že jsi zapomněl na to, že musím nejdřív udělat kotrmelec.“ Odfrkla si a šlehla ocasem. „Nic takového bych neudělala. Nejsem hloupá!“

Jednorožcovi kamarádi se začali hihňat. Vypadal, že ho to zaskočilo. Nakonec lhostejně pohodil hlavou. „Dobře, možná nejsi.“ Vesele se na ni ušklíbl.

„Tak pojď, Orieli,“ vmísila se do hovoru netrpělivě jeho kamarádka. „Jdeme najít ostatní.“

Starší jednorožci odklusali. Obloukem se vyhnuli skupince dospěle vyhlížejících jednorožců, zřejmě šesťáků.

„Zpomalte!“ okřikl je jeden z elfů. „Žádné běhání okolo brány!“

Orielova skupinka ho ignorovala. Oriel proti němu dokonce drze sklonil hlavu a pohodil jí. Elf zrudl vzteky. „Co si to dovoluješ?!“

Právě v tu chvíli jiný elf dlouze zatroubil na bronzový roh. Na hlavě měl trojhranný klobouk ze zeleného sametu a vypadal, že má vše na povel. Když zazněl roh, jednorožci si přestali povídat. Hlavní elf počkal, až všichni zmlknou, pak si odkašlal.

„Je na čase pustit vás do školy. Starší studenti, seřaďte se prosím podle svých kolejí.“ Zbylí čtyři elfové se postavili do řady vedle něj. Postupně ukázal na každého z nich: „Hvězdná kolej, Sluneční, Měsíční a Duhová. Prvňáci se svou kolej dozvědí až ve škole, takže se prosím seřaďte přede mnou.“ Rozbalil seznam jmen, který vyndal z kapsy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Škola jednorožců - První kamarádi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.