Keď svrčky plačú

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Charles Martin

Keď svrčky plačú – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Copyright © 2006 by Charles Martin

Published by arrangement with Thomas Nelson, a division of HarperCollins Christian Publishing, Inc.

Translation © Marta Gergelyová, 2019

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1198-2

ISBN e-knihy 978-80-566-1260-6 (1. zverejnenie, 2019)

STEVOVI A ELAINE

Prológ

Pritlačil som na pánt s pružinou, na škáročku pootvoril sieťkové dvierka a oddelil od seba dva kolibríky, ktoré sa bili o kŕmidlo. Pleskot ich krídel utíchol vo vetvách drieňa nado mnou. Vtedy som si všimol, ako sa obzor sfarbuje dooranžova. Boh len pred chvíľočkou vymaľoval oblohu zmesou čiernej a tmavomodrej, potom pridal valiace sa chumáčiky vaty a pokropil ich jagavým popraškom, niekde silnejším, inde menej oslnivým. Obrátil som hlavu, vypúlil oči, uprene sa zahľadel na nebesá a povedal si, že sa ponášajú na obrovskú žulovú dosku ohraničujúcu oblohu, obrátenú vyleštenou stranou k zemi. Možno je Boh tu dolu a aj on popíja kávu. Jediný rozdiel je v tom, že on si nemusí prečítať list, ktorý držím v ruke. Jeho obsah už totiž pozná.

Rieka Tallulah sa dolu podo mnou hladučko vlievala do jazera Burton, pôsobila ako priehľadná, nehybná zelenkastá stuha, zatiaľ nedotknutá historickými provami či vodnými skútrami, ktoré ju o 7.01 začnú brázdiť krížom-krážom, posúvať jej vody k brehu. Boh o malú chvíľu vyšle slnko na oblohu, aby pri svojej púti na západ žiarilo a jeho odraz od vody na pravé poludnie potešil a zároveň ťahal oči.

Zostúpil som zo zadnej verandy, v ruke som zvieral list, bosý som sa vybral po kamenných schodíkoch dolu k mólu. Prešiel som popri hrádzi, na nohách aj na tvári pocítil chlad stúpajúcej hmly, potom som vyšiel hore na strechu prístavného domčeka. Klesol som do hojdacej siete, tvár obrátil na juh k jazeru a ponad ľavé koleno sa zahľadel do diaľky. Prst som si prestrčil cez neveľký mosadzný krúžok priviazaný ku koncu krátkeho povrázka, jemne ním potiahol a rozhojdal sa.

Ak by bol Boh tu dolu a popíjal kávu, mal by teraz druhú šálku, pretože oblohu už vyčistil; ostali len oranžové pruhy.

Emma mi raz povedala, že niektorí ľudia sa celý život snažia Boha predbehnúť; asi sa chcú dostať niekam, kde on ešte nikdy nebol. Potriasla vtedy hlavou a usmiala sa, zrejme rozmýšľala o príčinách. Problém je však v tom, povedala, že celý život niečo hľadajú, niekam sa ženú, no keď tam napokon prídu, zistia, že Boh tam už bol.

Načúval som tichu, hoci som vedel, že dlho nepotrvá. O hodinu sa bude na jazere ozývať smiech detí v nafukovacích kolesách, tínedžerov v člnoch a na vodných lyžiach, aj dôchodcov v pontónových loďkách. Zaujmú miesto bernikiel kanadských a pražiem, čo sa vydali za kúskami chleba, ktoré im tam nahádzal nejaký ranostaj, milovník vtáctva, a ktoré už teraz na hladine vyzerajú ako žltá tehlová cesta z rozprávky o Čarodejníkovi z krajiny Oz. Keď nastane neskoré popoludnie, na stovkách mól, tiahnucich sa do jazera, sa bude z grilov na drevné uhlie šíriť vôňa hotdogov, burgerov, údených ustríc i štipľavých klobások. No a z dvorov a prístupových cestičiek k domom, zvažujúcim sa k hladine jazera, ktoré pripomínajú obrovskú šalátovú misu, budú ľudia rozličného veku rozťahovať šmýkačky, súťažiť pod stromami v hádzaní podkovou, na brehu chlipkať mätovú limonádu alebo margaritu, či nohami hojdať z poschodia hausbótov. Do deviatej večer budú skoro všetci obyvatelia domov pri jazere tak ako každý rok robiť hluk, ožarovať jeho hladinu záplavou červeného, modrého a zeleného dažďa. Rodičia zdvihnú zrak, deti sa zachichocú, zahrkútajú, psi zaštekajú a napnú reťaze, čo sa vzadu zarežú do stromov, o ktoré sú priviazané. Mačky sa pobežia skryť, veteráni si zaspomínajú, no a milenci sa chytia za ruky a tíško vkĺznu do niektorého z dobre ukrytých zálivčekov, kde si nahí zaplávajú, nepozorovane, bez svedkov. Zvuky symfónie slobody.

Deň nezávislosti.

Lenže na rozdiel od všetkých ostatných v Claytone v štáte Georgia ja som sa na ohňostroj nepripravil, nejedol hotdogy, nechystal sa rozžiariť oblohu. Moje mólo ostane tiché a tmavé, gril studený, špinavý, plný popola a pavučín. Mne vtedy sloboda nič nevravela. Bola ako vôňa, ktorú som kedysi poznal, no teraz som ju nevedel zaradiť. Ak by sa to dalo, bol by som prespal celý deň ako moderný Rip van Winkle, otvoril oči nasledujúci deň a v kalendári dnešný dátum prečiarkol. Lenže tak ako sloboda, aj spánok prichádzal len zriedka a nebol hlboký. Zvyčajne kratučký, prerušovaný. Najviac ak dve či tri hodiny.

Ležal som v hojdacej sieti, sám s kávou a zažltnutými spomienkami. Opatrne som si položil šálku na hruď a zdvihol pokrčenú, zalepenú obálku. Za mnou sa z vody v miniatúrnych víroch dvíhala hmla, pomaly sa krútila ako tancujúci duchovia, stúpala cez previsnuté vetvy drieňa a krídla kolibríkov, potom asi desať metrov nad zemou mizla vo vzduchu.

Jej rukopis na obálke mi napovedal, kedy si mám list prečítať. Ak by som bol poslúchol, urobil by som to už predvlani. Lenže ja som neposlúchol, a neposlúchnem ani dnes. Azda to ani nejde. Posledné slová nie je totiž ľahké počúvať, najmä ak s určitosťou viete, že sú posledné. A o tom som nemal najmenších pochýb. Štyri výročia prišli a odišli, a ja som naďalej zotrvával na mieste, kde líšky dávajú dobrú noc. Ešte aj svrčky tu boli ticho.

Položil som ruku na list, na hrudi som si ho vyrovnal, roztiahol rožky obálky, akoby to boli maličké papierové krídelká okolo mojich rebier. Trpká to náhrada!

V týchto končinách ľudia vysedávajú v hojdacích kreslách, chlipkajú mätové limonády a ohnivo debatujú o tom, kedy je najlepšie ísť na jazero. Za úsvitu máte pred sebou vlastný tieň, naťahuje sa, aby sa dotkol nového dňa. Na obed si na tieni stojíte, uväznení medzi tým, čo bolo, a tým, čo bude. No a za súmraku tiene padajú za vás, zakrývajú vám stopy. Podľa mňa ľudia, čo obľubujú súmrak, zvyčajne majú čo skrývať.

1. kapitola

Na svoj vek bola drobná. Mala asi šesť, možno dokonca sedem rokov, no vyzerala skôr na štyri alebo päť. Srdce nezbedného chlapca v telíčku porcelánovej bábiky. Oblečenú mala kratučkú žltú sukničku, na nohách žlté ponožky, biele poltopánky s prackou na nízkom opätku a na hlave slamený klobúčik so žltou mašľou, ktorá jej padala až po pás. Bola bledá, chudučká, poskakovala, akoby sa v nej spojili knižné postavičky Eloise a Tigger. Stála uprostred mesta, v severozápadnom rohu ulíc Hlavná a Savannah, a kričala z plných pľúc: „Limonáááda! Limonáááda, päťdesiat centov!“ Premerala si chodník aj okoloidúcich, no keď nik nejavil záujem, natiahla krk, vytiahla sa na špičky a priložila si dlane k ústam. „Limonáááda! Limonáááda, päťdesiat centov!“

Stánok s limonádou sa zdal mohutný, zrejme mával veľa zákazníkov, no pôsobil, akoby bol postavený napochytre. Stôl stál na štyroch stojkách desať krát desať centimetrov, na nich ležala polovica dosky z preglejky hrubej dva a pol centimetra. Vzadu boli stĺpiky päť krát desať centimetrov, vysoké necelé dva metre, podopierali druhú polovicu preglejky a transparent natiahnutý medzi nimi. Niekto ho celý nastriekal nažlto, veľkými čiernymi písmenami na ňom stálo: LIMONÁDA – 50 CENTOV – ĎALŠIE NAPLNENIE ZADARMO. Hlavnou atrakciou nebola ani tak lavička či transparent, ani žltá chladiaca nádoba značky Igloo s limonádou, dokonca ani to dievčatko, lež priehľadná plastová nádoba celkom dolu. Dvadsaťlitrová nádoba, aká sa používa na vodu, trónila vpredu, celkom uprostred – súkromná studňa prianí dievčatka, do ktorej zrejme celé mesto hádzalo zvyšné bankovky a nemé slová.

Zastal som a sledoval, ako postaršia žena pod čipkovaným slnečníkom prešla cez Hlavnú ulicu a do polystyrénového pohárika položeného na stole hodila dve štvrťdolárovky.

„Ďakujem, Annie,“ šepla, keď dievčatko natiahlo rúčky a podalo jej pohárik taký plný, až sa z neho vylievalo.

„Nemáte za čo, slečna Blakelyová. Máte pekný slnečník.“ Nad chodníkom zavial slabý vánok, roztancoval žlté stuhy na chrbte dievčatka a po ulici rozniesol jeho jasný, nevinný hlások.

Slečna Blakelyová si srkla a spýtala sa: „Je ti už lepšie, dieťa?“

Dievčatko na ňu pozrelo spod klobúčika. „Áno, madam, celkom iste.“

Slečna Blakelyová si vyprázdnila pohárik a dievčinka opäť upriamila pozornosť na chodník. „Limonáááda! Limonáááda, päťdesiat centov!“ Jej južanský prízvuk s dlhými samohláskami bol vskutku milý, nežný, mala zachrípnutý hlas. Odrážal jej vek, jej milotu, priťahoval pozornosť ako ohňostroj v Deň nezávislosti.

Najprv som si nebol celkom istý, čo sa presne stalo, no po tom, čo slečna Blakelyová položila pohárik a kývla tomu dieťaťu, všimol som si, že vhodila do priehľadnej umelohmotnej nádoby na vodu pri jej nohách bankovku, ktorá vskutku vyzerala ako dvadsaťdolárovka.

To teda musí byť limonáda!

No a to dievčatko samo osebe musí byť stroj na peniaze. Kôpka bankoviek v nádobe pekne rástla, aj keď zrejme nikoho netrápilo – a už vôbec nie to dievčatko –, že by tá nádoba mohla dostať nohy. Okrem transparentu na limonádu tam nebol žiadny leták či vysvetlenie. Očividne neboli potrebné. Tak to už chodí v malom meste. Každý vie, o čo ide. Teda každý okrem mňa.

ZAVČAS RÁNA V TEN DEŇ SOM S CHARLIEM, MOJÍM bývalým švagrom a susedom z druhej strany jazera, s ktorým sme sa mohli napriek vzdialenosti počuť, šmirgľoval mahagónový povrch paluby a podlahové mriežky lode Greavette, rok výroby 1947, keď sa nám minul šmirgeľ zrnitosti 220 aj lodný lak. Hodili sme si mincu, ja som prehral, a tak som sa zaviezol do mesta, zatiaľ čo Charlie chytal ryby z móla a vypiskoval na dievčatá v bikinách, ktoré pokrikovali z farebných vodných lyží, preháňajúcich sa okolo neho. Charlie síce veľa nešoféruje, ale keďže je súťaživý, trval na stávke. No a ja som prehral.

Dnešný výlet bol však z pohľadu načasovania iný. Zriedka idem do mesta ráno, najmä keď je tam veľa ľudí náhliacich sa do práce alebo z nej. Ak mám byť úprimný, do mesta často nechodím. Radšej sa mu vyhnem, zaveziem sa do susedných mestečiek, jeden mesiac nakúpim potraviny, druhý náradie. Pravidelne nechodím nikam.

No keď už do mesta zájdem, zvyčajne je to popoludní, pätnásť minút pred záverečnou. Mám na sebe obnosené džínsy ako tunajší ľudia a bejzbalovú čiapku, ktorá robí reklamu nejakému elektrickému náradiu alebo farmárskemu náčiniu. Zaparkujem vzadu, čiapku si stiahnem do čela a golier vyhrniem. A dívam sa rovno do zeme. Vkĺznem dnu, vezmem, po čo som prišiel, potom nebadane vykĺznem, tvárim sa, že som súčasť interiéru. Charlie tomu vraví kradmé nakupovanie. Ja tomu vravím spôsob života.

Mike Hammermill, výrobca z Maconu na dôchodku, si nás s Charliem najal, aby sme mu pripravili a tiež viedli jeho loď Greavette, rok výroby 1947, na desiatom ročníku prehliadky historických a klasických lodí na jazere Burton, ktorá sa má konať nasledujúci mesiac. Bude to už naša tretia účasť za posledné tri roky, a ak chceme aspoň dúfať, že porazíme chlapíkov z lodenice Blue Ridge Boat, ten šmirgeľ budeme fakt potrebovať. Na Greavette sme robili skoro desať mesiacov, práce sme už takmer dokončili, no ešte musíme skontrolovať prevody výrobcu Velvet Drive a natrieť povrch paluby aj podlahové mriežky ôsmimi vrstvami lodného laku. Až potom sa bude môcť loď spustiť na vodu.

VYSCHLO MI V HRDLE A BOL SOM ZVEDAVÝ, A TAK SOM prešiel cez ulicu a hodil do pohárika päťdesiat centov. Dievčinka pritlačila prštek na hrdlo chladiacej nádoby, až jej zbeleli hánky a triasla sa ruka, a naliala mi do pohárika čerstvo vytlačenú limonádu, v ktorej plávali kúsky dužiny a cukor.

„Ďakujem,“ povedal som.

„Volám sa Annie,“ odvetilo dievčatko, posunulo si jednu nôžku za druhú a mierne sa uklonilo. Pripomínalo slnečnicu. Potom mi pozrelo hore pod klobúk, hľadalo moje oči. „Annie Stephensová.“

Preložil som si pohárik do druhej ruky, prisunul pätu k päte a zahlásil: „Za túto pomoc ďakujem; aj keď je ukrutná zima a ja mám v srdci bôľ.“

Dievčatko sa rozosmialo. „To ste si teraz vymysleli?“

„To nie.“ Pokrútil som hlavou. „Vymyslel si to chlapík menom Shakespeare v príbehu nazvanom Hamlet.“ Kým väčšina mojich kamarátov pozerala Waltonovcov alebo Havaj 5-0, ja som v detstve často čítal. Ani teraz nemám televízor. Hlavou sa mi preháňa veľa spisovateľov, ktorí už nežijú, a ich nezabudnuteľné odkazy.

Trocha som si nadvihol čiapku, natiahol som k dievčatku ruku. „Reese. Volám sa Reese.“

Slnko mi svietilo na chrbát, vrhalo na chodník môj tieň, a ten chránil dievčatku oči pred dopoludňajším slnkom, čo sa šplhalo vysoko na oblohu a čoraz viac hrialo.

Dievčatko chvíľu rozmýšľalo. „Reese je pekné meno.“

Po chodníku sa náhlil chlapík s dvoma potravinovými taškami. Keď ho dievčatko zbadalo, obrátilo sa a zvolalo tak hlasno, že by ho počuli aj obyvatelia o tri ulice ďalej. „Limonáááda!“

Chlapík prikývol a povedal: „Dobré ránko, Annie. Hneď sa vrátim.“

Nato sa dievčatko obrátilo ku mne. „To je pán Potter. Pracuje tu. Má rád sladšiu limonádu, ale je iný ako väčšina mojich zákazníkov. Niektorí potrebujú viac cukru preto, lebo nie sú až takí milí.“ Hneď sa aj na vlastnom vtipe zasmialo.

„Si tu každý deň?“ spýtal som sa v prestávkach medzi chlipkaním. V škole som sa počas dlhých večerov naučil, že ak dobre formulujete otázky, pýtate sa na to hlavné, aj keď nie priamo, ľudia vám zvyčajne povedia presne to, čo sa chcete dozvedieť. Vedieť, čo sa treba spýtať, kedy sa to treba spýtať, a najmä ako sa to spýtať, znamená začiatok dobrého rozhovoru s niekým, kto je pripútaný na lôžko.

„Áno. Teda okrem nedieľ, keď Cici predáva živé návnady v obchode Butch’s Bait. Zvyšných šesť dní pracuje tam.“

Namierila prst na železiarstvo, kde za pokladnicou stála peroxidová blondínka chrbtom k nám, prsty jej behali po klávesoch, niekomu niečo účtovala. Vôbec sa nemusela obrátiť, aby nás videla, pretože sa dívala do metrového štvorcového zrkadla na stene nad pokladnicou, vďaka ktorému videla všetko, čo sa pri Anninom stánku deje.

„Cici?“

Annie sa usmiala a znova ukázala prstom. „Cici je moja teta. Moja mamička bola jej sestra, ale ona by nikdy nestrčila ruku do klbka červíkov alebo lariev.“ Annie si všimla, že mám prázdny pohárik, znova mi naliala a pokračovala: „Takže som tu skoro každé ráno až do obeda. Potom idem hore, chvíľu pozerám telku, nato si pospím. A vy? Čo robíte vy?“

Povedal som jej, čo vravievam zvyčajne, a čo je aj nie je pravda. Zatiaľ čo moje ústa vraveli: „Robím na lodiach“, moja myseľ odletela a rozprávala sa sama so sebou: Nechám si rozkrájať srdce, aby doň mohli zobať kavky: Nie som, kto som.

Annie prižmúrila oči a pozrela hore, niekam nad moju hlavu. Akosi ťažko, namáhavo dýchala, pravdepodobne jej dolu hrdlom stekali hlieny a tie spôsobovali, že vydávala taký chrapľavý zvuk. Do toho ustavične kašľala, no snažila sa to skryť. Ako rozprávala, posúvala sa dozadu, chodidlami sa dotýkala okraja chodníka, čo jej pomáhalo držať správny smer. Napokon sa usadila na ľahkú skladaciu stoličku za stánkom. Založila si ruky, zhlboka dýchala, stuhy z mašle sa jej vo vetríku nad chodníkom pekne roztancovali.

Díval som sa, ako sa jej dvíha a klesá hruď. Koniec jazvy ani nie rok starej, ktorú prezrádzali dierky po stehoch, sa tiahol asi dva a pol centimetra nad véčkovým výstrihom jej šiat, strácal sa kúsok od maličkého puzdierka, zaveseného na retiazke, ktorú mala okolo krku. Nemusela mi veru vravieť, čo v ňom je. Lieky.

Ľavou nohou som ťukol do dvadsaťlitrovej nádoby na vodu. „Načo je?“

Annie si zľahla poklepkala po hrudi a ja som zbadal ďalších dva a pol centimetra tej jazvy. Ľudia sa ďalej prechádzali po chodníku, no Annie akosi ustala, už nebola taká zhovorčivá. Z piatych dvier od nás vyšiel z realitnej kancelárie sivovlasý pán v obleku, rezko vyšiel do kopčeka, schmatol pohárik, stlačil hrdlo chladiacej nádoby a povedal: „Ránko, Annie.“ Nato vhodil do pohárika dolár a ďalší do plastovej nádoby pri mojich nohách.

„Zdravím, pán Oscar,“ šepla Annie. „A ďakujem. Tak zasa zajtra.“

On ju potľapkal po kolene a odvetil: „Tak zajtra, srdiečko.“

Annie pozrela na mňa, potom očami sledovala, ako ten muž pokračuje hore ulicou. „Každému vraví srdiečko.“

Hodil som do pohárika päťdesiat centov, keď sa dívala, a dvadsať dolárov do nádoby, keď odvrátila zrak.

Posledných osemnásť rokov, azda aj dlhšie, nosím vo vreckách alebo za opaskom niekoľko vecičiek. Vždy mám so sebou mosadzný zapaľovač Zippo, hoci som nikdy nefajčil, dva vreckové nožíky s malými čepeľami, puzdro s ihlami rôznych veľkostí a s rozličnými druhmi nití a baterku Surefire. No a pred pár rokmi som pridal ešte niečo.

Annie kývla hlavou k mojej baterke. „George, ktorý je tu šerifom, nosí baterku, čo vyzerá celkom ako vaša. A videla som jednu aj v sanitke. Naozaj nie ste policajt alebo zdravotník?“

Pritakal som. „Naozaj.“

O niekoľko dvier ďalej doktor Sal Cohen vyšiel zo svojej ordinácie a pomaly sa pustil po chodníku. Sal je v Claytone postavička, pozná ho každý, každý ho má rád. Má okolo sedemdesiatpäť a je detský lekár, odkedy získal atestáciu, teda bezmála päťdesiat rokov. Zo svojej neveľkej ordinácie, pozostávajúcej z dvoch miestností, sa stará o väčšinu miestnych obyvateľov Claytonu od narodenia, potom počas dospelosti, a ešte ďalej. Charakterizuje ho tvídové sako, s ním korešpondujúca vesta, kravata, ktorú si kúpil pred tridsiatimi rokmi, husté fúzy a obočie, veľký nos, chlpy v ušiach, dlhé bokombrady, veľké uši a fajka. No a vždy má vo vrecku cukrík.

Sal sa došuchtal k Annie, posunul si tvídový klobúk dozadu, a keď mu ponúkla pohárik, preložil si fajku do ľavej ruky. Žmurkol na ňu, mne kývol a pomaly sa napil. Keď bol pohárik prázdny, pootočil sa. Vtedy mu Annie vkĺzla rukou do vrecka saka, vytiahla mentolku a usmiala sa. Stisla ju oboma rukami a zachichotala sa, akoby našla niečo, čo sa nikdy nikomu nepodarilo.

Lekár sa dotkol klobúka, vložil fajku do úst, až mu prevísala cez spodnú peru, a zboku obišiel svoj staručký kadilak, čo stál povedľa chodníka. Prv než otvoril dvere, pozrel na mňa a spýtal sa: „Takže v piatok?“

Prikývol som a usmial som sa.

„Už teraz to cítim,“ povedal, oblizol si pery a pokrútil hlavou.

„Ja tiež.“ Neklamal som.

Namieril na mňa fajku a povedal: „Ak tam budete prvý, obsaďte mi miesto.“

Prikývol som. Potom sa Sal odviezol ako starý chlap – prostriedkom cesty. Nik ho však nesúril.

„Poznáte doktora Cohena?“ spýtala sa Annie.

„Pravdaže.“ Chvíľu som rozmýšľal, ako jej to povedať. „My... obaja máme radi syrové burgery.“

„Aha,“ odvetila a prikývla. „Hovoríte teda o Studni.“

Aj ja som prikývol.

„Vždy keď ho stretnem, rozpráva alebo o minulom piatku, alebo sa teší na ďalší. Pán doktor Cohen syrové burgery zbožňuje.“

„To nie je sám,“ povedal som.

„Môj pán doktor mi ich však nedovolí jesť.“

S tým som nesúhlasil, no nepovedal som jej to. Aspoň nie priamo. „To je strašné, nedopriať dieťaťu syrový burger.“

Annie sa usmiala. „Presne to som mu povedala.“

Kým som dopíjal, sledovala ma ani nie netrpezlivo, ani nie ustarostene. Napriek tej kope peňazí, čo som mal pri nohách, vytušil som, že keby som jej nikdy nedal ani cent, nalievala by mi dovtedy, kým by som alebo neožltol, alebo ma neodplavilo. Šlo o to, že ja som mal viac času ako Annie. Jej nádej môže tkvieť v tej nádobe, ale vycítil som, že aj keby jej viera v Boha mohla hory prenášať či zakázať slnku svietiť, ak nedostane nové srdce, nedožije sa ani puberty.

Znova na mňa pozrela, potom sklopila zrak. „Aký ste veľký?“

„Výška alebo váha?“ spýtal som sa.

Priložila si narovnanú dlaň k očiam. „Výška.“

„Mám stoosemdesiattri centimetrov.“

„A koľko máte rokov?“

„Ľudský vek alebo psí vek?“

Zasmiala sa. „Psí vek.“

Na chvíľu som sa zamyslel. „Dvestopäťdesiatdeväť.“

Premerala si ma. „Koľko vážite?“

„Imperiálne alebo metrické?“

Prevrátila oči a odvetila: „Imperiálne.“

„Pred raňajkami alebo po večeri?“

To ju zaskočilo. A tak sa poškrabkala po hlave, pozrela nahor, potom dolu na chodník, a napokon prikývla. „Pred raňajkami.“

„Stosedemdesiatštyri libier – sedemdesiatdeväť kíl.“

Znova na mňa hodila očkom. „Akú máte veľkosť topánok?“

„Európsku alebo americkú?“

Stisla pery, znova sa pokúšala skryť úsmev. Potom si dala ruky v bok. „Americkú.“

„Jedenástku. Čiže štyridsaťtrojku.“

Pozrela mi na chodidlá, zrejme premýšľala, či jej vravím pravdu. Potom si vyhladila šaty, narovnala sa, a tak veľmi vypla hruď, až jej prečnievala cez špičky. „Nuž, ja mám sedem, vážim dvadsať a pol kila, nosím tridsaťsedmičky topánky a mám skoro stosedemnásť centimetrov.“

V duchu som zašepkal: Srdce tigra pod kožou ženy ukryté.

„Takže?“

„Ste väčší ako ja.“

Zasmial som sa. „Len o voľačo.“

„Lenže –“ Vystrčila prst, akoby skúmala smer vetra. „Môj pán doktor vraví, že ak dostanem nové srdce, možno ešte podrastiem.“

Pomaly som prikývol. „Nádej je vskutku veľká.“

„A viete, čo s tým urobím?“

„So srdiečkom alebo s ďalšími centimetrami?“

Na chvíľu sa zamyslela. „S oboma.“

„Čo také?“

„Budem misionárkou ako moja mamička a ocko.“

Pomyslenie na to, ako sa človek, ktorý podstúpi transplantáciu, plahočí v horúcej džungli po Afrike na míle od pravidelného prísunu liekov, preventívnej zdravotnej starostlivosti či niekoho, kto vidí do problematiky a môže takéto služby poskytnúť, bolo také neprijateľné, že som v to absolútne nemohol ani dúfať, ani veriť. „Na to by boli asi veľmi hrdí.“

Prižmúrila oči. „Sú v nebi.“

Chvíľu som mlčal, potom zo mňa vyšlo: „Som si istý, že im chýbaš.“

Annie pritlačila palček na hrdlo chladiacej nádoby, začala mi znova nalievať do pohára. „Ó, aj oni chýbajú mne. Ale znova ich uvidím.“ Podala mi pohár, potom vystrela ruky, akoby na nich mala váhy. „Tak o osemdesiat či deväťdesiat rokov.“

Napil som sa a zvažoval, aké je to nepravdepodobné.

Annie sa na mňa opäť pozrela, z nepatrných vrásočiek okolo očí jej sálala zvedavosť. „Čím chcete byť, keď vyrastiete?“

Dopil som do poslednej kvapky a pozrel na ňu. „Robíš to všetkým zákazníkom?“

Dala si ruky za chrbát a bez toho, žeby si to uvedomila, prisunula k sebe päty, až to cvaklo. Ako Dorotka z krajiny Oz. „Čo robím?“ spýtala sa.

„Kladieš toľko otázok.“

„No... áno. Asi áno.“

Zohol som sa ešte nižšie, očami som k nej bol celkom blízko. „Drahá moja, sme tí, čo hrajú hudbu, sme tí, čo snívajú sny.“

„Aj to je Shakespeare?“

„Nie. Rozprávková postavička Willy Wonka.“

Radostne sa rozosmiala.

„Tak teda,“ povedal som, „ďakujem ti, Annie Stephensová.“

Annie sa znova uklonila a odvetila: „Dovidenia, pán Reese. Príďte zasa. Prosím.“

„Prídem.“

Prešiel som cez ulicu, našiel správny kľúč a odomkol svoj suburban. S kľúčikom v ruke som sa zadíval cez predné sklo a spomenul si na ľudí ako ona a na magnetickú nádej, ktorá vyžaruje z každého z nich a ktorú žiadna pozemská sila či pekelná moc nikdy nezadusí.

A vtedy som si pripomenul, že som kedysi bol v niečom dobrý, poznal som lásku. A to pomyslenie vo mne zarezonovalo: Rozlievam sa ako voda, všetky kosti sa mi uvoľňujú; srdce mám ako vosk, rozplýva sa v mojom vnútri.

Z kopcov zavial prudší vetrík, mieril k ulici Savannah. Obtrel sa o staré tehlové domy, prehnal sa po chodníku, cez piskľavé veterníky, cez ľubozvučné zvonkohry, ponad Annin stánok s limonádou. Tam sa oprel do polystyrénového pohárika a na ulicu odfúkol skoro desať dolárov v niekoľkých papierových bankovkách. Annie zoskočila zo skladacej stoličky a začala ich naháňať. Bežala až ku križovatke.

Zbadal som to neskoro, ona to nevidela vôbec.

Pekárenské auto, čo prebiehalo okolo mňa po South Main, dostalo zelenú a zrýchlilo. Zarachotilo mu vo výfuku, vyletel z neho biely dym. Počul som, že vodičovi hrá z rádia južanská country, videl som, ako sa napcháva koláčom Twinkie, keď zabočoval na križovatke a rukou si zacláňal oči pred slnkom. A práve vtedy musel zbadať Annine žlté šaty. Skočil totiž na brzdu, zadné pneumatiky sa prestali krútiť, auto sa stočilo a začalo skákať do strán. Čím viac vybočoval zo smeru, tým viac mu na asfaltke naskakovali kolesá.

Annie sa obrátila za zvukom, vtom celkom skamenela. Pustila bankovky, čo držala v rúčke, tie sa rozleteli po ulici ako motýle monarcha sťahovavého, a Annie stratila kontrolu nad vlastným mechúrom. Ani nepípla, tak jej od ľaku stiahlo hrdlo.

Šofér skríkol: „Kristepane, Annie!“ Nato zvrtol volant, ako sa len dalo. Zadný nárazník jeho dodávky sa stretol s pravým predným blatníkom zaparkovanej hondy, dodávka sa od nej odrazila a plochou časťou korby vrazila Annie priamo do hrude. Keď sa jej telíčko stretlo s dutým bokom korby, ozvala sa rana ako z dela.

Annie sa podarilo zdvihnúť jednu rúčku. Lenže náraz bol silný a ona sa začala kotúľať dozadu ako žltá bowlingová guľa. Klobúčik sa jej skĺzol jedným smerom, nôžky a telíčko druhým. Zastavila sa s buchotom až na druhej strane ulice pod pikapom značky Ford, ľavé predlaktie zlomené ako špáradlo. Chvost východného vetríka zachytil spodnú časť Anniných šiat, nadvihol ich, zakryl jej nimi tvár. Ležala tam dolu briežkom bez pohybu, na žltých šatôčkach červené fľaky.

Dostal som sa k nej prvý, hneď za mnou dobehla pokladníčka z obchodu, oči vytreštené, vrieskala ako šialená. O dve sekundy nás tam už bolo plno.

Annie mala zavreté oči, ochabnuté tielko, priesvitnú, bielu pokožku. Jazyk jej bránil v dýchaní, dusila sa, tvár celá modravá, telíčko biele. Nevedel som, či má poranenú miechu, a tak som jej znehybnil krk a vreckovkou potiahol jazyk dopredu, uvoľniac jej dýchacie cesty, aby sa jej mohol do pľúc dostať vzduch. Vedel som, že pri najmenšom pohybe krku hrozí ďalšie poranenie miechy, ak bola vôbec poranená, lenže dýchacie cesty som jej musel uvoľniť. Ak nebude mať vzduch, neprežije. Uvedomujúc si tieto možnosti som sa rozhodol.

Annina hruď sa dvíhala a klesala, zatiaľ som jej na krčnej tepne meral pulz. Druhou rukou som si odopol baterku a zasvietil jej do zreničiek. Kým som jej sledoval oči, strčil som si baterku do úst, z hrude si odopol monitor srdca Polar a položil jej jeho vysielač na hrudnú kosť. Hodnoty tepu na mojich hodinkách sa okamžite zmenili zo 62 na 156. Nahmatal som bod, kde bol jej tep cítiť najviac, oboma rukami som jej poklepkal po hraniciach srdca a zistil, čo som už vedel: jej srdiečko je skoro o päťdesiat percent väčšie, než má byť.

Pokladníčka videla, ako kladiem ruky na Anninu predpubertálnu hruď, a silno ma udrela po tvári. „Paprče preč, ty úchyl!“

Na vysvetľovanie som nemal čas, a tak som držal vysielač na mieste a ďalej sledoval Annine oči. Pokladníčka videla jej zreničky aj napuchnutý jazyk. Čupla si k nej, strhla jej z krku retiazku – to málo, čo bolo v puzdierku na lieky, potom vysypala Annie na bruško a niečo lesklé, azda zo zlata, hodila pod auto do blata pri jarku. Schmatla dve pilulky, načiahla sa, chcela ich vložiť Annie pod jazyk. Držal som jednu ruku Annie na krku, nespúšťal som z nej oči. Chytil som tú ženu za ruku, pevne som jej uchopil prsty a pokojne som povedal: „Ak jej ich vložíte do úst, zabijete ju.“

Žene sa zablyslo v očiach, čoraz viac panikárila, na krku jej navreli žily. Bola silná, takmer sa jej podarilo vymaniť si ruku z môjho zovretia, no držal som ju pevne. Zároveň som nespúšťal oči z Annie.

„Pustite ma! Veď ju zabijete!“ Pozrela na dav, čo sa zbehol okolo nás. „Zabije ju! Zabije Annie!“

Nato ku mne vykročili dvaja statní chlapi vo vyblednutých montérkach a bejzbalových čiapkach značky John Deere, ktorí predtým jedli v kaviarni.

„Pane, radšej by ste sa toho dievčatka nemali dotýkať. Annie poznáme, ale vás nie.“

Ten chlapík bol skoro raz taký veľký ako ja, okrem toho teraz nebol čas na slovnú potýčku. Lenže som tam bol jediný, ktorý vedel, o čo ide. Ďalej silno držiac ruku tej ženy som sa obrátil a väčšieho z tých dvoch kopol rovno do rozkroku. Chlapík sa zosunul do drepu, potom padol na kolená.

Druhý z nich mi položil na plece obrovskú tlapu a povedal: „Chlape, je to môj brat a to si nemal spraviť!“

Voľnou rukou som mu uštedril ranu do brucha takú silnú, ako sa dalo. A nebol to veru malý cieľ. Aj on spadol, zalapal po dychu, potom vypľul raňajky na chodník.

Obrátil som sa k tej žene, stále vrešťala a zaprisahávala dav. „Veď ju zabije! Annie umiera! Prekristapána!“

Zhoršovalo sa to. Doslova som jej vypáčil zápästie svojou voľnou rukou, no pilulky som jej nevzal. Pozrel som jej do očí a pokojne povedal: „Použite len polovicu jednej.“

Pôsobila zmätene, nechápala to.

Väčšiemu z bratov dvojičiek sa podarilo kľaknúť si, už-už na mňa dočahoval, no poriadne som ho kopol do brucha, aj keď nie až tak silno, aby som mu zlomil rebro.

Žena pozrela na Annie aj na dvojičky traktoristov pri mojich nohách. Z jej tváre som vyčítal, že to, čo jej vravím, je celkom iné než to, čo predtým čítala alebo sa od niekoho dozvedela.

„Ale veď...“ začala.

Prikývol som, chcel som ju o tom uistiť. „Začnite s polovicou, potom ju sledujte. Ak pod jazyk toho dievčatka vložíte priveľa nitroglycerínu, klesne jej tlak až tak veľmi, že sa nám ho už nepodarí zvýšiť.“ Nato som jej uvoľnil ruku. „Použite polovicu.“

Žena prehryzla pilulku a polovicu vypľula ako vrch náboja muškety. Druhú polku vložila Annie pod jazyk. Annie bola pri vedomí; mala problém zaostriť, rameno jej ovísalo, akoby bola marionetka. Okolo mňa bolo naozaj rušno – ľudia, klaksóny, vzdialená siréna –, no ja som mal prax a zaujímal sa o tri veci: tep, zreničky, dýchacie cesty.

Nitroglycerín sa rozpustil, Annie o chvíľu vošla farba do líc – roztiahli sa jej krvné cievy, zvýšil obeh krvi a kyslík sa dostal do končatín.

Žena nežne šepla: „Annie? Annie?“ Potom dievčatko potľapkala po ruke. „Vydrž, miláčik. Pomoc je už na ceste. Vydrž. Už idú. Už ich počujem.“

Annie prikývla, snažila sa usmiať. Trocha sa jej zrýchlil tep, no stále kolísal.

Ako sa húkanie sirény približovalo, odhadoval som, koľko im bude trvať, kým prídu sem, stanovia diagnózu, stabilizujú Annie a potom ju prepravia, kam treba. Vyšlo mi, že dievčatko bude asi o dvanásť minút na pohotovosti v nemocnici.

Annie zažmurkala, pozrela na ľudí okolo seba, a ja som tej pokladníčke znova povedal: „A teraz jej dajte druhú polku.“

Annie otvorila ústa a žena jej vložila pod jazyk druhú polovicu pilulky. Keď sa aj tá rozpustila, z vrecka som si vytiahol svoju fľaštičku, vyprázdnil obsah a podal žene jeden detský aspirín.

„A teraz toto.“

Urobila, čo som jej kázal. Odopol som si zápästnú časť monitora srdca a pripevnil ho Annie na zápästie. Hoci som použil poslednú dierku, stále jej bol voľný.

Sirény húkali čoraz hlasnejšie, približovali sa. Pozrel som na ženu oproti a prstom ukázal na hodinky a vysielač na Anninej hrudi. „Toto patrí k tamtomu. Zaznamenáva to jej srdcovú činnosť. Lekár v ambulancii, ak za niečo stojí, bude vedieť, čo s tým.“

Žena prikývla a odhrnula Annie z očiek spotené, zablatené vlásky. Potom jej ich zastrčila za uši.

Zdravotníci prišli o desať sekúnd, pribehli rovno ku mne. Keď videli, že mám situáciu pod kontrolou, pozreli najprv na mňa.

Nestrácal som čas. „Zranenie spôsobené tupým nárazom. Poranená ľavá hrudná stena, dýchacie cesty uvoľnené, spontánna dychová frekvencia 37. Zacítil som únik plynu, čo naznačuje podkožný emfyzém, podozrenie na čiastočný pneumotorax ľavej časti.“

Mladý zdravotník na mňa nechápavo zízal.

A tak som mu to vysvetlil. „Myslím, že jej skolabovala jedna strana pľúc.“

Prikývol a ja som pokračoval: „Frekvencia srdca 155, ale nepravidelná. Krátka strata vedomia, podľa glasgowskej stupnice porúch vedomia je momentálne na dvanástke.“

Nato ma prerušil. „Jej signál zvonil.“

Pokračoval som: „Dostala dva razy pod jazyk nitroglycerín, dávka 0,2, s prestávkou piatich minút.“ Ukázal som na Anninu jazvu uprostred hrude. „Pozostatok z otvorenej operácie srdca. Asi pred rokom. A“ – pozrel som na hodinky – „má na sebe monitor činnosti srdca Polar, teraz už zaznamenáva sedem minút.“

Zdravotník prikývol, pristúpil bližšie a začal Annie na ústa nasadzovať kyslíkovú masku.

Za mnou sedeli tí bratia, oči vypleštené, ústa dokorán. Keďže si už o mne vytvorili istú mienku, nepokúšali sa ma viac odtiahnuť. Čo bolo dobre, pretože ak by to naozaj chceli, podarilo by sa im to. Mojou silnou stránkou bol moment prekvapenia, a ten už pominul.

Zdravotník sledoval Annine zreničky a povedal jej, aby dýchala normálne. Okolo pravého ramena jej začal obmotávať manžetu tlakomera. Druhý sa zatiaľ vrátil s fixačným golierom a chrbticovou doskou. O dve minúty jej na zvýšenie tlaku zaviedli do žily hadičku so soľným roztokom. Dávajúc pozor na jej pažu ju naložili do sanitky, tetu Cici posadili vedľa nej, a zamierili do Rabunskej okresnej nemocnice. Keď zatvárali dvere, Annina teta ju hladila po vláskoch a niečo jej šepkala do uška.

Zatiaľ čo sa ulica vyprázdňovala a polícia spovedala vodiča dodávky, miestni obyvatelia sa ponevierali po chodníkoch s rukami vo vreckách. Krútili hlavami, ukazovali na križovatku, potom len tak do vetra.

Obrátil som sa na tých dvoch chlapov za mnou a natiahol ruku k prvému, aby som mu pomohol vstať. „Takže sa už nehneváte?“

Väčší z chlapov sa ma chytil, ja som sa napol a pomohol mu na nohy.

Ukázal na sanitku. „Mysleli sme, že Annie ublížite.“

Díval som sa za sanitkou, až kým nezmizla z dohľadu, a povedal skôr sám pre seba: „To nie, pane. To určite nie.“ Potom som pomohol na nohy tomu druhému a obaja chlapíci odkráčali, kyvkajúc hlavami, narovnávajúc si čiapky a upravujúc traky na montérkach.

Postarší pán za mnou v klobúku so strieškou a montérkach značky Carhartt, ktorému páchli čižmy od nafty, zamrmlal: „Kedy už bude mať to dievčatko pokoj?“ Zamieril, ako sa patrí, potom si odpľul do jarku, vychrliac niečo tmavé. „Prečo práve ona? Život nie je fér. Vôbec nie je fér.“ Znova si odpľul, tentoraz na cestu, potom vykročil po chodníku.

Keď už dav zredol, pomaly som sa prešiel popri obrubníku a našiel, čo som hľadal. Vsunul som si to do vrecka. Bolo to obnosené, na zadnej strane malo niečo vytlačené. Húkanie sirény pohltila diaľka, vo vzduchu som zacítil škoricu, broskyňový koláč, voľačo grilované aj naftové výfuky. A azda aj náznak jazmínovníka vonného. Ako som sa viezol späť, pri chladiacej nádobe na vodu sa vytvoril rad; keď sa ľudia znova pobrali do práce, bez slova do nej hádzali bankovky.

2. kapitola

Ten kľúč som našiel až po deviatich mesiacoch. Schovala ho na samé dno drevenej škatuľky, ktorú mám od detstva, a to pod opotrebovaný, zaprášený výtlačok Tennysona. Názov banky i číslo priečinka boli vytlačené naboku kľúčenky.

Do banky som sa zaviezol s Charliem. Pokladníčka šla po manažéra, ten skontroloval moju totožnosť, voviedol nás do neveľkej miestnosti so stolom a štyrmi stoličkami, potom zmizol. Po chvíli sa rýchlo vrátil, tvár sinavá, v ruke zopár dokumentov, ktoré som mal podpísať. Urobil som to, on opäť zmizol, potom sa zas rýchlo vrátil aj s malou zamknutou škatuľkou. Znovu odišiel a zatiahol za sebou záves. Charlie tam ticho sedel, vzpriamený ako struna, ruky na kolenách, trpezlivo čakal. Vložil som kľúčik do zámky a pootočil. Keď to cvaklo, Charlie obrátil hlavu. Zdvihol som viečko. Vnútri ležali tri listy, všetky pre mňa. Rukopis mi bol dobre známy.

Na prednej strane prvého listu stálo Otvoriť teraz. Na druhom liste bolo napísané O rok, na treťom O dva roky. Podržal som prvý list, prstom som prebehol popod chlopňu a vytiahol dva hárky papiera. Prvý bol kópiou dokladu o zvereneckom fonde na sumu stotisíc dolárov a o životnej poistke, ktorú začal platiť Emmin otec, keď bola dieťa. Očividne tú poistku získal skôr, než sa ostatní dozvedeli o jej stave; ani jeden z nich mi to nikdy nepovedal. Druhý hárok bol list. Posadil som sa na stoličku vedľa Charlieho a pustil sa doň. Ak čítaš tieto riadky, Reese, potom to nevyšlo. Čo znamená, že ma už niet a Ty si sám...

Zahmlil sa mi zrak, tvár mi zmeravela, zosypal som sa ako domček z karát. Charlie a starší strážnik ma vyniesli z banky a položili na lavičku v parku. Tam som sa schúlil do klbka ako embryo a takmer hodinu sa triasol.

Toho dňa som neskôr ten list dočítal. Potom som si ho prečítal znova a ešte raz. Ničilo ma pomyslenie na to, že ho napísala v predstihu. Na konci listu stálo: Nenechávaj si tento list, Reese. Poznám Ťa, preto Ti chcem povedať – neži tak. Zbav sa ho. Dovoľ nežnému vánku, aby si ho vzal. Tak ako to veľakrát urobil Odyseus, keď sme boli deti.

Privrel som oči, na tvári som pocítil jej krehkú, takmer priehľadnú dlaň, ako sa mi pokúša dodať sily: napriek slabosti v nej bola sila.

Poslušne som našiel a odlomil tenučký pás borovicového klátika, vyrobil sťažeň, pripevnil ho – bol to kolíček z balzy –, zložil list, napichol ho na sťažeň ako plachtu, k dubovej podložke pod listom prilepil asi dvaapolcentimetrovú sviečku a napokon palubu polial tekutinou zo zapaľovača. Potom som sviečku zapálil a lodičku postrčil do pomalého, no širokého prúdu rieky Tallulah. Odplávala asi päťdesiat metrov, potom ešte asi sto. Tam už sviečka dohorela, zapálila mláčku okolo nej, všetko vzbĺklo. Plamene sa vyšplhali do výšky jeden a pol až dva metre, tenký prúd popola a bieleho dymu dosiahli ešte kúsok vyššie, až sa lodička obrátila, naklonila na jednu stranu, stratila v pene a napokon potopila do hĺbky bezmála dvadsiatich piatich metrov, našla pokoj v už dávno zaplavenom meste Burton na dne jazera.

Rátal som dni do prvého výročia, prebudil sa ešte pred úsvitom, zbehol dolu k mólu, kde som otvoril obálku, pohrúžil sa do listu, zhlboka dýchal. Hltal som každé slovo, čo i len náznak jej vône. Predstavoval som si, ako pohybuje perami, keď rozpráva, ako skláňa šiju. Predstavoval som si jej povzbudivý pohľad. Pod rúškom vánku, čo vial od jazera, som začul jej hlas, jej šepot.

Drahý Reese,

než si sa dnes ráno zobudil, čítala som. A pripomenuli mi to práve slová. Chcela som Ťa zobudiť, no spal si veľmi tvrdo. Pozorovala som, ako dýchaš, počúvala som, ako Ti bije srdce, už po neviemkoľkýkrát som sa chytila za to svoje, pokúšala sa zachytiť rytmus Tvojho. Vždy pravidelný, vždy silný. Prstami som prebehla po záhybe Tvojej dlane, nadchýnajúc sa jej silou i krehkosťou. Hneď ako som Ťa stretla, mi bolo jasné, že si Ťa vyvolil sám Boh. A teraz to viem s ešte väčšou istotou. Sľúb mi, že nikdy nezabudneš. Sľúb mi, že si to budeš pamätať. „Že sa postaráš o tých, čo majú zlomené srdcia.“ Pretože to je Tvoje poslanie. Tvoja práca. A skutočnosť, že tu už nebudem, to nezmení. Pred rokmi si ma vyliečil. „Okrem iných vecí...“

Naveky Tvoja

Emma

Toho dňa som len hľadel na jazero, prstami prebiehal po riadkoch jej listu, stokrát ho prepisoval, dobre vediac, že jej ruka sa predtým pohybovala rovnako. Napokon som po zotmení odrezal ďalšiu doštičku, pripevnil na ňu sťažeň, provu aj zadnú časť som polial a lodičku pustil na vodu. Svetielko zmizlo v tme, až sa z neho napokon stala plaviaca žiara skoro dvesto metrov odo mňa. Potom sa plameň z ničoho nič rozkýval a zmizol ako vystrelený horiaci šíp, čo preletí ponad múr.

No a potom prešiel ďalší rok a ja som ako dieťa rátal dni do Vianoc; alebo ako cestou na popravisko ráta trestanec, koľko mu ešte ostáva. Nemusel som sa zobúdzať, pretože som nespával. A keď napokon prišlo ráno, pomaly som sa vybral k mólu – bolo to, akoby som kráčal na popravu – a zadumane strčil prst pod chlopňu listu. Zaseknutý niekde medzi stratou všetkej nádeje a totálnym peklom. Ak by som pohol prstom istým smerom, dozvedel by som sa posledné slová, čo kedy napísala. Posledný nežný okamih, len ten. Okamih, ktorý nám nebol súdený. Všetko, čo ma oddeľovalo od jej posledných slov, bola troška zaschnutého lepidla a uzatvorenie jedného života.

Zdvihol som list k slnku. A tam, skryté v obálke, som zbadal vyblednuté stopy jej rukopisu. Lenže slová som rozlúštiť nedokázal. Potom som si spod chlopne vytiahol prst, ukazovákom a palcom vyhladil záhyb a list vložil do vrecka košele.

Prešiel ďalší rok a s ním 4. júl, Deň nezávislosti. Vonkajšok obálky zožltol, pokrčil sa, páchol mojím potom, riadky vybledli, pod zadným trojuholníkom bol fľak od kávy. Odo dňa, keď som našiel jej listy, už uplynuli štyri roky, no len zriedka prešlo päť minút, aby som na ňu nemyslel, aby som si nespomenul na ten deň, na ten večer, alebo na to, ako mi rukou vbehla do vlasov a povedala, aby som si trocha pospal. Ako som sa pokúšal vrátiť čas, lietať okolo zeme ako Superman, modliť sa ako Jozue či Ezechiáš a zastaviť slnko.

Lenže život druhú šancu nedáva.

Ako sa stmievalo, na neďalekú vetvičku si sadol kardinál červený. Pustil sa do spevu, a tak mi pripomenul, čo mám urobiť. Hojdal som sa medzi zemou a nebom, držala ma od slnka vyblednutá a od vetra roztrhaná opotrebovaná hojdacia sieť. Neochotne som vrátil list do vrecka košele a vyrovnal noviny. Kolíček som pritlačil na miesto, na sťažeň som napol náhradnú plachtu, palubu lodičky polial tekutinou zo zapaľovača a jemne pripevnil sviečku na palubu. Obrazec sálv ohňostroja sa rozlial po nočnej oblohe nado mnou, zaplavil severný výbežok jazera, umlčal svrčky. Niekde na južnom brehu sa rozkričali malé deti, mávali prskavkami do kruhov, tie sa zlievali do zlatých cirkusových obručí, cez ne preliezali a skákali pomyselné tigre.

ODO DŇA, ČO SOM NAŠIEL TEN KĽÚČ, PREŠLO UŽ PÄŤ rokov. Mojím jediným spojením s okolitým svetom je teraz uzamykateľná poštová schránka v Atlante, z ktorej sa všetka moja pošta posiela do druhej schránky v Claytone, no až po tom, čo sa presmeruje cez doručovacie stredisko v Los Angeles, kde sa nik na nič nepýta. Ak mi pošlete balík, čo má byť doručený na druhý deň, pocestuje si krajinou dva razy, a ja ho dostanem asi o dva týždne. V podstate teda neexistujem. Nik nevie, či niekam idem, alebo sa odniekiaľ vraciam. Okrem Charlieho. No ten moje tajomstvo neprezradí.

V dome nemám žiadne zrkadlá.

Svoje plavidielko som narovnal a postrčil, až sa ho ujala tichá Tullalah. Mierny vánok lodičku rozkolísal, potom sa sama vyrovnala a otočila na pravobok. Plameň zažiaril do noci, vystúpil k oblohe. Sviečka dohorela, plamene zachvátili palubu a rozžiarili oblohu ako modrá lietavica. Sviečka vzbĺkla, zhorela, potom sa stratila v tichej hlbočine, vydávajúc ozvenu spomienok cez prázdne, zlomené srdce.

3. kapitola

Desať minút v čakárni na pohotovosti v Rabunskej okresnej nemocnici mnohé vyjasnilo. Väčšina obyvateľov Claytonu v Georgii už počula o Annie Stephensovej. Jej rodičia boli misionári, zabili ich pred dvoma rokmi v občianskej vojne v Sierre Leone. Annie mala sestru dvojičku, no tá zomrela ešte rok pred svojimi rodičmi, trpela vrodenou srdcovou chybou. Annie teraz žije so svojou tetou Cindy, už mesiace čaká na transplantáciu, vlastne odvtedy, čo jej prvá operácia veľmi nepomohla a jej ejekčná frakcia spadla pod pätnásť percent. To bol posledný klinec do rakvy. Jej lekári v Atlante jej pred takmer osemnástimi mesiacmi dávali šesť mesiacov života. A pretože nie je poistená, naplnila tú dvadsaťlitrovú nádobu na vodu sedemkrát, vyzbierala viac než sedemnásťtisíc dolárov ako príspevok na náklady svojej operácie.

Mal som pravdu, keď som usúdil, že sa puberty nedožije.

Malá nemocnica ako táto nemá za normálnych okolností úrazové oddelenie druhého stupňa, no keď som sa tu narýchlo porozhliadal, zbadal som, že táto má, a to zásluhou doktora Sala Cohena. Na mosadznej tabuľke na stene totiž stálo Pohotovostné nemocničné krídlo Sala Cohena. V Claytone jeho príbeh pozná každý. Doktor Sal stratil pred asi štyridsiatimi rokmi dieťa, pretože nemocnica nemala dostatok potrebných prístrojov. Dve detičky, predčasne narodené dvojčiatka, no iba jeden inkubátor. Poriadne sa do toho zaangažoval, a tak na najlepšie úrazové oddelenie severne od Atlanty pribudli dva inkubátory.

Cindy McReedyová otvorila krídla lietačiek, na ktorých stálo Len zdravotnícky personál, a vošla do čakárne. Postavila sa na stoličku, podvedome si chytila rukávy plédovej bavlnenej košele, prekrížila si ruky, akoby jej bolo zima, alebo akoby nevedela prehovoriť k viacerým ľuďom naraz, a čakala, kým miestnosť stíchne. Pôsobila, akoby sa poriadne nevyspala už pol roka a žongluje s kolkami, ktorých je asi o osem viac, než dokáže zvládnuť. Ľudí v takomto stave som už videl; ešte sa to zhorší, až potom príde nádej na zlepšenie. Zamávala nad skupinou rukami a dvojičky traktoristi tíšili ľudí.

Cindy si pretrela oči a zastrčila vlasy za uši. „Annie bude v poriadku. Má čistú zlomeninu paže... vlastne jej praskla kosť... no uspali ju, napravili to a dali do sadry. Zobudila sa len pred pár minútami a chcela nanuk.“

Všetci sa usmiali.

Cindy pokračovala: „Rameno sa jej zahojí, hoci to bude trvať. Pán doktor Cohen je s ňou a Annie sa mu práve teraz prehrabáva vo vrecku.

Znova sa všetci usmiali. Skoro každá ruka v tejto miestnosti kedysi robila to isté.

„A čo sa týka jej srdiečka, pár dní ešte potrvá, kým budeme niečo vedieť. Annie je odolná, lenže...“ Cindy sa odmlčala. „Ani my... ani lekári... skrátka a dobre, zatiaľ sa nič nevie. Musíme si teda počkať.“ Znova si založila ruky a pozrela na skupinku. Zotrela si slzu a nasilu sa zasmiala. „Annie má vskutku šťastie, že k nej ešte predo mnou pribehol tento neznámy. Bez neho by... nuž, Annie by tu už nebola.“

Obrátilo sa na mňa niekoľko párov očí.

Z davu niekto vykríkol: „Cindy, hovorila si s ľuďmi v St. Joe? Posunú konečne Annie na začiatok zoznamu kandidátov na transplantáciu? Nedá sa jej stav už teraz považovať za kritický?“

Cindy pokrútila hlavou. „Problém nie je na ich strane, ale na našej... či skôr – na Anninej. Po jej poslednej operácii a po tom všetkom,“ Cindy zamávala rukami, akoby zmietala omrvinky z piknikového stola, „im Annie nedovolí, aby jej meno posunuli v zozname dopredu, skôr než nájde toho správneho lekára.“

Vysoký chlapík vedľa mňa povedal veľmi nahlas: „Ale, Cindy, prepánakráľa! Nedbaj na to, čo vraví tá malá horenoska! Veď je to pre jej vlastné dobro. Keď bude po všetkom, poďakuje sa ti.“

Cindy prikývla. „To by som rada, Billy, lenže je to trocha zložitejšie, než sa ti to javí.“

To je vždy, pomyslel som si.

Cindy stíšila hlas. „Annie má energiu už len na jednu operáciu. Neviem, či zvládne ďalšiu rekonvalescenciu. Ďalšia operácia musí byť stopercentná, pretože...“ Znova si pozrela na chodidlá, potom sa zadívala opäť na Billyho. „Bude asi posledná.“

Nízka, územčistá žena, stojaca vedľa toho dlháňa, ho udrela kabelkou. Chlap si strčil ruky do vreciek.

Cindy pokračovala. „Jej kardiológ je už na ceste sem, ide z Atlanty. Mal by doraziť asi o hodinu. Viac sa dozvieme, keď ju vyšetrí. Potom však aj tak budeme musieť nájsť dobrého lekára, ktorý na seba vezme riziko a bude ju operovať. Aj teraz zápasíme s rovnakými problémami: potrebujeme srdce, a nielenže musíme nájsť niekoho, kto sa podujme Annie operovať, aj Annie ho musí chcieť. Jej nádej je podľa záznamov veľmi chabá, aj keď bude mať najlepších lekárov a...“ Cindy sa obzrela a znova stíšila hlas, „nezlepšuje sa.“

Miestnosť okamžite stíchla. Kým v nej predtým prevládala nádej, teraz vyprchala.

Cindy vyzerala na svoj vek, čo bolo asi tridsaťpäť rokov, a pochopil som, že jej úsečná komunikácia je výsledkom aj jej osobnosti, aj príučiek, čo jej život uštedril. Možno sa s tým takto snaží vyrovnať. Prežila už nejeden boj: bolo jej to cítiť z hlasu, badať na tvári. Mala špinavoblond vlasy po plecia, teraz zopnuté do jednoduchého chvosta zelenou gumičkou, ktorú určite len nedávno stiahla z novín.

Žiadny mejkap. Silný chrbát. Vyššia, štíhla. Nekompromisná, prísna, no zároveň zdvorilá. Odmeraná, nevyzývavo krásna. Komplikovaná, vyťažená, ale aj plná očakávania. Viac cibuľa ako banán. Jej oči pôsobili ako zeleň, čo nájdete pod šupkou avokáda, jej pery ako červeň, čo je hneď pri kôstke broskyne. Plédová košeľa, obnosené džínsy, chvost a prekrížené ruky napovedali, že je predovšetkým praktická, na zovňajšok veľmi nedbá. Pripomínala Meryl Streepovú vo filme Spomienky na Afriku, kde pracovala na nedozernej kávovej plantáži.

Krása je tajomná a zároveň strašná. Boh tu bojuje s diablom, bojiskom je ľudské srdce.

Cindy zostúpila zo stoličky a povedala: „Ďalšie správy vylepím na výklad obchodu.“ Nato pozrela na postaršieho pána obďaleč, ktorý pozorne počúval. „Súhlasíte, pán Dillahunt?“

On prikývol a dodal: „Len zavolajte Mabel; vyvesí všetko, čo budete chcieť.“

Keď sa hlúčik zmenšil, Cindy sa predrala k automatu s kokakolou a začala hľadať mince. Robila to nešikovne, drobné jej popadali na zem, nedarilo sa jej nájsť potrebnú sumu.

Moje vnútorné hlasy medzi sebou urputne bojovali. Zatiaľ som z vrecka vydoloval štyri štvrťdolárovky a natiahol k nej ruku.

Obrátila sa. Stále pôsobila, akoby jej bolo zima, no nechcela sa triasť. Odhrnula si niekoľko pramienkov vlasov z tváre (okamžite jej znova padli do čela), vzala si tie štvrťdolárovky a stlačila gombík na diétnu kokakolu. Kruhy pod jej očami mi napovedali, že je ustatá, a tak som odkrútil uzáver na umelohmotnej fľaške a podal jej ju. Chlipla si, ponad fľašu s kokakolou na mňa pozrela a prehovorila: „Ešte raz vďaka.“ Zahľadela sa do zeme, špičku topánky strčila do odbitého miesta v terazze, potom zdvihla zrak. „Doktor Cohen mi povedal, že sa vám mám ospravedlniť.“

Pokrútil som hlavou. „Lekári nemajú vždy pravdu.“

„Sal sa zvyčajne nemýli,“ odvetila.

Stáli sme tam chvíľu bez slova, nevedeli sme, čo povedať.

„Annie má v Atlante fakt dobrého lekára. Práve sme dotelefonovali; vravel, že sa nevie dočkať, kedy si prečíta údaje z toho prístroja s popruhom, čo ste jej položili na srdce. Povedal, že také niečo nemá veľa ľudí pri sebe len tak.“

„Také niečo sa môže zísť.“

Prekrížila si ruky, zdvihla vysoko bradu a zadívala sa z okna. „Sal mi povedal, že som ju mohla zabiť.“

„Reese,“ povedal som a natiahol k nej ruku. „Tam na ulici sme tento krok nejako vynechali.“

„Prepáčte mi to.“ Utrela si ruku o džínsy a aj ona ju natiahla ku mne. „Kedysi som poznala dobré spôsoby. Cindy McReedyová.“ Nato ukázala na dvojkrídlové dvere. „Som Annina teta. Je to dcéra mojej sestry.“

„Cici. Ako som sa dozvedel.“

Chvíľu sme tam len tak stáli, miestnosťou sa zatiaľ rozliehal šepot. Cindy namierila prst na moje oblečenie. „Za posledné roky som stretla veľa zdravotníkov, no vy nevyzeráte ako jeden z nich. Ako viete, čo robiť v takej situácii?“

Vo vysokom zrkadle na stene vedľa automatu na kokakolu sa zjavil môj odraz. Cindy mala pravdu. Vyzerám ako montér prefabrikovaných stien Sheetrock. Ešte horšie, už viac ako päť rokov som sa neholil. Okrem očí som takmer sám seba nespoznával.

„Keď som bol tínedžer, často som sa ponevieral po pohotovostnej službe. Upratoval som tam, robil rozličné práce. Napokon mi dovolili voziť sa v požiarnom aute; zvyčajne sme dorazili na miesto ako prví. Sirény, autá, obrovské reťazové píly, viete si to predstaviť, však?“

Cindy sa usmiala, čo znamenalo, že buď mi na to naletela, alebo bola príliš unavená, aby o tom pochybovala.

„Potom som počas vysokej chodil na nočné, vypomáhal som si tak s nákladmi na knižky a vyučovanie.“ Pokrčil som plecami. „Ako keď bicyklujete.“ Tá časť bola pravda. Neklamal som – teda aspoň zatiaľ nie.

„Máte lepšiu pamäť než ja,“ povedala.

Chcelo to zmenu témy. Usmial som sa. „Ak mám byť úprimný, najradšej som mal sirény a blikajúce svetlá. Zaujímam sa o ne aj teraz.“ Aj tieto dve vety boli pravdivé, no nebola to celá pravda, to vôbec nie.

„Nuž...“ Ešte pevnejšie si prekrížila ruky, akoby jej bolo čoraz chladnejšie. „Vďaka za dnešok... Za to, čo ste urobili.“

„Ach, skoro by som zabudol.“ Siahol som si do vrecka a vytiahol maličký zlatý sandálik, ktorý mala Annie na krku, než ho Cindy hodila do jarku. „Toto ste stratili na... na ulici.“

Cindy natiahla ruku, a keď zbadala, čo to je, ešte viac jej bolo do plaču. Podal som jej vreckovku a ona si poutierala tvár. „Patrilo to mojej sestre. Dostala som to v obálke z Afriky, keď... Keď sa našli ich telá.“

Potom sa odmlčala, už jej neprekážalo, že jej vlasy padli do očí. Táto žena za posledných desať rokov prežila veľmi veľa. Nepochybne sa to na nej odrazilo.

„Annie ten prívesok nosila odo dňa, čo nám ho doručili.“ Cindy si ho nežne vložila do vrecka. „Ďakujem vám... už tretíkrát.“ Pozrela opäť na dva páry dvojkrídlových dverí. „Už by som sa mala vrátiť. Aby si Annie nerobila starosti.“

Prikývol som a Cindy sa vzdialila. Môj hlas ju nasledoval. „Mohol by som sa o pár dní zastaviť a priniesť jej dajakého medvedíka?“

Nato sa Cindy obrátila, zastrčila si uvoľnené pramienky za uši a začala si na páse zaväzovať predok košele do uzla. „Áno, pravdaže, ale...“ Porozhliadala sa po miestnosti a šepla: „Medvedíka nie. Tých jej nosia všetci. Nikomu to nepovedzte, ale ja sama som ich už začala rozdávať.“ Potom prikývla. „Áno, príďte, no vymyslite niečo iné. Možno žirafu. No žiadne medvedíky.“

Prešiel som na parkovisko, snažiac sa ignorovať pach nemocnice.

4. kapitola

Budík mi zazvonil o druhej ráno. Zašiel som k mólu a skočil do jazera. Áno, bolo chladné, no rozprúdilo mi krv. Keď som si zaplával, vytlačil som si šťavu z niekoľkých mrkiev a jabĺčok, pridal cviklu, trocha petržlenu, kúsok zeleru – niečo ako prevencia. Potom som si dal tabletku detského aspirínu. Do tretej hodiny som už mal dočasne zafarbené vlasy, moje svetlohnedé boli teraz takmer čierne. Potom som si bokombrady a bradu zvýraznil šedinami: hneď som vyzeral o dvadsaťpäť rokov starší. Niečo pred pol štvrtou som sa vydal na cestu. Nikoho, čo by vyzeral ako ja, som nikdy nevidel. Mal som však dosť času, aby som sa dopravil do Atlanty na lietadlo, ktoré odlietalo o 5.30 ráno.

Sedel som v hale brány B a čakal, až letušky ohlásia nástup môjho radu. Nemám rád letiská. Nikdy som ich nemal rád. Keď sa pristihnem, ako polemizujem o podobe pekla, pripomeniem si terminály v Atlante. Tisíce ľudí, väčšina z nich sa navzájom nepozná, sú natlačení v stiesnenom priestore. Všetci sú uponáhľaní, zúfalo sa pokúšajú dostať von. Nik tam vlastne nechce byť, ide len o akési povinné zdržanie sa na území nikoho – nie ste tam doma a rovnako ani nik iný. Každý len prechádza. V mnohom sa podobá nemocnici.

Pristáli sme v Jacksonville na Floride a zaviezol som sa v prenajatom aute do hotela Sea Turtle Inn na Jacksonville Beach, v ktorom sa začala konferencia presne o 8.00. Ubytoval som sa, uhladil som si vlasy dozadu, pridal ešte trocha šede na konce, na tvár som si strekol trocha vody po holení Skin Bracer, urobil dvojitý windsorský uzol na kravate, ktorá sa mi teraz skrátila tak, že končila asi päť centimetrov nad opaskom. Kabát mi bol primalý, rukávy prikrátke, jedna nohavica dlhšia než druhá. Sako aj nohavice boli v námorníckej modrej, ale nehodili sa k sebe; patrili totiž k rôznym oblekom, ktoré som si kúpil z druhej ruky. Moje poltopánky mali dvojitú podošvu, neboli v móde už asi dvadsaťpäť rokov. Nasadil som si okuliare s hrubými rámami z rohoviny, ktoré neboli dioptrické. Na nikoho som sa nedíval, pomáhal som si starou, opotrebovanou paličkou.

Ostal som na toaletách, kým z nich ostatní nevyšli, vchádzal som až po predstavovaní, sedel som vzadu, s nikým som sa nezhováral, nikomu som nedal príležitosť zhovárať sa so mnou. A, napokon, čo je klamstvo? Len zamaskovaná pravda.

Hlavný prednášajúci bol muž, o ktorom som veľa čítal, ktorý tiež veľa napísal a ktorého v súčasnosti považujú za jedného z najlepších v danom odbore. Už som ho počul na iných domácich konferenciách, no napriek môjmu záujmu a skutočnosti, že sa v niektorých oblastiach trocha mýli, som bol v myšlienkach inde. Okno po mojej ľavici bolo obrátené na Atlantik. Ten bol pokojný, sčerený malými vlnkami, posiaty pelikánmi; kde-tu sa zjavila sviňucha či surfista. Keď som sa konečne znova pozrel na pódium, všetci už odišli na obed. Nevedel by som vám povedať, o čom ten muž prednášal, lebo celé doobedie som rozmýšľal o dievčatku v žltých šatôčkach, o chuti tej limonády a o vyrytých slovách na zadnej časti toho sandálika.

Takéto konferencie majú dva ciele: ľuďom ako ja prinášajú najnovšie poznatky, postupy a technológie, ktoré sa neprebojujú do časopisov, no používajú sa každý deň; a umožňujú stretávať sa kolegom, aby mohli dobehnúť zameškané a pozhovárať sa, potľapkať jeden druhého po chrbte. Mnohých z týchto ľudí poznám. Vlastne, poznal som. S niektorými som dokonca úzko spolupracoval. Našťastie by ma teraz nespoznali, aj keby si sadli na vedľajšiu stoličku.

A presne to sa stalo hneď po obede. Sedel som dva rady od konca v skoro vyľudnenej a zle osvetlenej časti miestnosti, keď sa Sal Cohen zamotal do môjho radu a ukázal na miesto vedľa mňa. Čo tu ten, preboha, robí?

Prikývol som, naďalej som sa uprene díval dopredu. Premietanie diapozitívov pokračovalo bezmála ďalšie dve hodiny. Sal zatiaľ striedal hlboký záujem s hlbokým spánkom, pri ktorom trocha chrápal.

O tretej popoludní vyšiel na pódium nový prednášajúci. Asi štyri roky skúmal novú procedúru, ktorej sa teraz vraví „Mitchov tabakový steh“ a ten sa medzi mužmi a ženami v tejto miestnosti stal novým, často používaným termínom. Je populárny najmä v súčasnosti, keď sa istý lekár v Baltimore stal prvým človekom, ktorému sa niečo také náročné podarilo. O tento druh diskusie som vôbec nemal záujem a bolo mi vskutku jedno, ak niekto prišiel na to, ako to môže fungovať. A tak som sa ospravedlnil a vo foyeri si kúpil šálku kávy. Krátko po piatej popoludní túto jednodňovú konferenciu skončili, poďakovali mi za účasť, a ja som sa zaviezol späť na letisko, aby som chytil lietadlo domov. A áno, trocha som sa obával, že si Sal zarezervoval ten istý spiatočný let. Pred nástupom na palubu som skontroloval zoznam cestujúcich môjho letu, no Salovo meno na ňom našťastie nebolo. Inak by som ten let zmeškal a našiel si iný. Pristáli sme v Atlante a po niekoľkých zdržaniach a nehode na okruhu diaľnice Beltway smerujúcej na sever som sa niečo po polnoci dostal domov.

Charlieho dom na druhej strane jazera bol tmavý, to však ešte nič neznamenalo. Jeho dom býva často tmavý. A vtedy ku mne cez steny doľahol takmer nepočuteľný zvuk jeho harmoniky. Pár minút po mojom príchode prestal, nastalo nočné ticho. Teda okrem svrčkov. Tie vyhrávali ďalej, spievali mi na dobrú noc. Asi o tridsať sekúnd som zaspal.

5. kapitola

Poodchýlil som dvere na prístavnom domčeku o piatej ráno a zacítil krém Noxzema. Charlie nebol prívržencom boľavého zadku, a tak si pred nástupom do lode natrel Noxzemu na výstelku šortiek. Bola tma, no na podlahe som videl jeho územčistú postavu. Všimol som si aj mokré stopy – leskli sa v tme, ukazovali mi, kde sa štveral z vody a vošiel do prístavného domčeka. Už roky cvičí pilates, a keď chce, dokáže si s ľahkosťou dať nohu za hlavu. Je najohybnejšou ľudskou bytosťou, akú poznám. A aj najsilnejšou.

Vedľa neho sedela Georgia, jeho plavá labradorka. Bez nej sa nepohne ani na krok. Chvostom búchala po drevenej podlahe, dávala mi tak najavo, že ma rada vidí.

Podlaha podo mnou vŕzgala, a tak Charliemu napovedala, že som tu. Bolo mi však jasné, že ma počul prichádzať ešte skôr. Vlny na brehu jazera jemne obmývali skalnatú hrádzu pod nami, šplechot sa odrážal od dutej drevenej komory asi meter nad hladinou. Zapol som žiarivku nad jedným z mojich dielenských stolov. Charlie sa usmial, no naďalej mlčal.

Na jednej strane ležal čln pre dvoch veslárov. Poklepkal som po ňom a Charlie prikývol. Čln váži len niečo vyše tridsaťpäť kíl, no keďže je dlhý takmer osem metrov, na vodu sme ho museli spúšťať dvaja. Charlie ho chytil za provu, ja zas za zadnú časť. Potom Charlie cúval po rampe a spustil svoju časť lode do sklovitej, nehybnej vody.

Potiahol som loď k mólu a potľapkal Charlieho po pleci.

Povedal: „Aj tebe dobré ráno.“

Schmatol rebrík, palcom na nohe nahmatal loďku, zliezol dolu a chodidlá si pripol do viazania pred sebou. Ja som uchopil veslá a opatrne sa zošmykol na miesto vpredu. Upevnil som svoj „náhradný“ monitor srdca, zatiaľ čo Charlie klepkal po veslách – v morzeovke. Znamenalo to Som pripravený vyraziť! Odtlačili sme sa, ponorili veslá a obrátili ich; kvapky z ich lopatiek kreslili na jazero polkruhy. Napokon sme opustili malý uzučký záliv na severnom výbežku jazera Burton.

Medzi nami viselo ťaživé ticho. Napokon Charlie šepol cez plece, potmehúdsky sa pousmejúc: „Mal si dlhý deň.“

„Uhm.“ Prišiel ďalší záber, ďalšie potiahnutie, ďalšie nadvihnutie vesiel nad hladinu.

Svaly na Charlieho chrbte sa napli od krku, pozdĺž pliec až po rebrá v dokonalej harmónii.

„Čo si mal na sebe?“ spýtal sa, potmehúdsky úsmev ešte širší.

„To isté,“ odvetil som.

Charlie pokrútil hlavou. Veslovali sme do rytmu, posúvali sa dopredu, on už ďalej nedobiedzal.

Medzi Jonesovým mostom a priehradou jazera Burton je takmer pätnásť kilometrov. Väčšinu rán to preveslujeme celé – až dolu a potom späť. S Charliem sa k sebe fakt hodíme. Ja som vyšší a chudší, on zas územčistejší a mohutnejší, no v tmavej uličke by som ho nechcel stretnúť. Zatiaľ čo ja mám maximálnu spotrebu kyslíka vyššiu – to znamená, že mám väčšie srdce a väčšiu kapacitu pľúc –, Charlie má vo svojom tele ďalší mechanizmus, ktorý nepodlieha zákonom fyziky či anatómie. Je to niečo hlboko v útrobách, niečo, čo obyčajným ľuďom umožňuje robiť neobyčajné veci. Ako napríklad dva razy vyhrať štátny šampionát v zápasení, poraziť prvého v tejto disciplíne v krajine.

Šlo vtedy o vyraďovací turnaj na dve porážky, a keďže predtým jeho protivník na súťažiach na strednej škole nikdy neprehral, Charlie ho musel poraziť dva razy. Prvýkrát ho zložil na lopatky v druhom kole, no a v druhom zápase ho zauzlil ako praclík a dostal na zem už v prvej minúte. Zápas urobila ešte zaujímavejším skutočnosť, že kým Charlieho oponent bol vo štvrtom ročníku, Charlie bol len druhák. S takýmto nástupom Charlie vyhral tri štátne šampionáty a na strednej žiadny zápas neprehral.

Ako nás niesol prúd Tallulah, Charlie ponoril veslá, zabral a obrátil nás na juh. Trhnutie lode mi napovedalo, že je vo výbornej forme a dnešok bude náročný. A keď je to náročné po prúde, spiatočná cesta proti prúdu bude oveľa ťažšia.

Plaviť sa po rieke v kanoe či vo veslárskom člne po siedmej ráno môže byť ťažké, pretože vtedy sa už zjavujú motorové člny; preto chodievame veľmi skoro. Tak ako slnko, aj náhle zmeny počasia sú bežné, no nik ich nedokáže predpovedať. Pre okolité hory môžu jazero sužovať náhle silné vetry i tornáda, ktoré dokážu čokoľvek a aj všetko potopiť. V roku 1994, pár rokov pred tým, než sme sa sem prisťahovali, sa tadiaľto prehnal mohutný zhluk tornád, známy ako „zabijak Kvetnej nedele“. Ľudia si pamätajú nielen burácanie, ale aj sutiny, čo plávali po jazere ešte niekoľko dní po tom. Telá niekdajších obyvateľov neodplavilo jazero po prúde – mnohé z nich boli totiž dotrhané od veľkých konárov a šindľov, čo tu vtedy lietali –, ale klesli na dno na mieste, kde sa kedysi rozprestieralo starodávne mestečko Burton.

Veslovanie je veľmi špecifický šport. Zdá sa, že ide o jediný šport, pri ktorom sa nepozeráte stále dopredu. Veľmi často vám to, čo je už za vami, v retrospektíve napovie, kam mierite. Na bežeckých tratiach a ihriskách vyzerajú šprintéri a prekážkoví bežci ako lokomotívy rútiace sa vpred plnou parou – ich ruky a nohy udierajú do dráhy a do vzduchu ako tyče a piesty parného stroja. Pri ragby sa zas hráči točia dookola a rozhojdávajú ako baranidlá elektrické autá v lunaparkoch. No a futbal je mravenisko hráčov predvádzajúcich niečo medzi baletom a býčími zápasmi. Pri veslovaní však človek v člne slúži ako pružina.

Aby ste to pochopili, skúste otvoriť zadnú časť náramkových hodiniek, kým sa závity pružinky otvárajú a zatvárajú. Pri veslovaní začne telo postupne robiť, čo má, aj keď je to bolestivé; veslár neprestajne opakuje rovnaký rytmus. Stiahne sa ako pružina, kolená tesne k hrudi, ramená natiahnuté, v pľúcach toľko vzduchu, koľko sa mu podarí do nich dostať. Zaberie, tlačí nohami, poriadne potiahne pažami, pritom vydychuje. Urobí celý záber, potom si vyčerpaný naplní pľúca tak veľmi, ako sa dá. Na vrchole záberu dvíha lopatky vesla z vody, znova si pritiahne kolená k hrudi, pri návrate do pôvodnej pozície vťahuje vzduch, potom znova robí to isté, vydáva zo seba, koľko vládze.

Je to podobné ako údery ľudského srdca. Pre telo je veslovanie také náročné, že niektorí veslári na pretekoch vdýchnu a vydýchnu o päťdesiat percent viac vzduchu než väčšina iných svetových atlétov. Preto sú to zvyčajne obri so širokým rozpätím paží a pľúcami ako vzducholode.

A práve takto by sa dal hodnoverne opísať Charlie. Ak by bol vtákom, mohol by byť kondorom. Alebo ešte lepšie – albatrosom.

Radosť z veslovania tkvie v pohybe. Veslársky čln je dlhý, úzky, takže sa kĺže po vode obrovskou rýchlosťou. Lopatky vesla, jeho podpery aj posuvné sedadlo spolu pracujú ako súhra bicích nástrojov, vytvárajú zmes cingotu, sykotu a dunenia, ktorá sa v rytmickom tempe rozlieha po hladine. Aj keď sedíte tvárou dozadu, akosi si uvedomujete okolie, navigujete predok vnútorným zrakom. Riadite čln aj pocitovo, aj reagujete na okolie. Po niekoľkých záberoch sa obzriete; ako fotografiu si v mysli vytvárate panorámu. Potom sa obrátite späť a sledujete trasľavú čiaru, keď váš kýl rozráža vodu a lopatky vesla vo veľkých kruhoch čeria hladinu. S každým úspešným záberom tieto kruhy stále rastú, až sa prekryjú a spoja.

Dostali sme sa do rytmu, leteli cez ústia Dick’s Creek, Timpson Creek a Moccasin Creek. Z nosa mi kvapkal pot. Môj monitor srdca mi napovedal, že som sa približoval k cieľu, no a Charlieho spotený chrbát a zväčšujúca sa hruď mi naznačili, že aj on. Radosti z veslovania v harmónii s druhou ľudskou bytosťou, keď ste celý spotený, všetko vás bolí, no zároveň vás teší vlastný výkon, sa nič nevyrovná. Je to extáza bežca vynásobená dvoma. A možno aj tromi.

Len preto, že sedím vpredu a udávam smer, ešte neznamená, že Charlie nevie, kde je. Preplavili sme sa popri Murray Cove a Billy Goat Island a zamierili ku Cherokee Creek, keď sa Charlie spýtal: „Už vidíš priehradu?“

„Ešte nám treba päť či šesť záberov.“

„Sme čoraz pomalší. Mali by sme si švihnúť, ak sa máme pokúsiť vyhrať tento rok Burton Rally. Tí chlapíci z Atlanty sa tam vraj tiež opäť chystajú.“

Burton Rally sú preteky od mosta k priehrade, na ktorých sme s Charliem štartovali posledné štyri roky; prvý rok sme skončili tretí, a odvtedy každý rok druhí. Našimi ťažko zdolateľnými protivníkmi je dvojica bývalých olympionikov z Atlanty. Sú dobrí, no my sa zlepšujeme. Alebo nám aspoň umožňujú myslieť si to. Okrem skutočnosti, že sú od nás jednoducho lepší, ich výhoda spočíva v lodi Kevlar, ktorá je o polovicu ľahšia než naša. Nám sa však naša loď páči. Jedny preteky za rok v pohode zvládne aj Loď jej veličenstva Emmy.

Charlie poriadne zabral a nami trhlo dopredu.

Spýtal som sa: „Si dnes ráno oddýchnutý?“

Naklonil sa bližšie ku mne a zdvihol prst. „Som len jeden človek, ale stále som jeden človek. Nedokážem robiť všetko, ale niečo urobiť môžem. A neodmietnem urobiť to, čo môžem urobiť.“

Usmial som sa. V čom mne pomohol Shakespeare, Charliemu pomohla Helen Kellerová.

Keď letíte po hladine, cítite sa slobodní – hľadíte do budúcnosti, uvedomujete si možnosti, zaznamenávate minulosť len na nepatrný okamih, hneď nato mizne. Jediným zvukom teraz bolo pípanie môjho monitora srdca, ktoré mi napovedalo, že som prekročil cieľ. Charlie to začul a usmial sa, no nepovedal nič, pretože aj jeho monitor zapípal. Obrátil som nás, lebo slnko začalo svietiť na hladinu, dvíhať rannú hmlu. Okolo nás ako miniatúrne tornáda stúpali v kruhoch špirály, zhlukovali sa do obláčikov. Boli sme ešte viac mokrí, kúpali sa v teplom pote, ktorý nás halil ako tekutá prikrývka.

Takto to na jazere zvyčajne vyzerá. Pripomenulo mi to, že napriek strašným udalostiam a hrôze je krása stále živá a že Emme by sa to nesmierne páčilo. Pripomenulo mi to iné podobné ráno, keď som sa zobudil skoro, dal variť vodu, priniesol jej šálku čaju a potom jej pomohol k brehu. Sadla si, nohy pritlačené k hrudi, jednou rukou ma objímala, v druhej držala šálku. Zabalil som jej chodidlá do vlnenej deky, ona nad scenériou pred sebou len krútila hlavou. Chlipla si čaju, pobozkala ma, položila mi hlavu na plece a šepla: „O tom, čo nedokážeme vysloviť, musíme mlčať.“

Vtedy som ešte nečítal Wittgensteina, no odvtedy veľakrát.

Charlie vycítil, že som prestal veslovať, a ponad plece šepol: „Pekné ráno.“

„To hej.“ Odmlčal som sa, znova som do seba vpíjal tú krásu. „Ukrutne by sa jej to páčilo.“

Charlie prikývol, nadýchol sa, pod nami pretekali prúdy aj minulosť.

Keď sme sa vrátili na mólo, vyliezol z veslárskeho člna a začal nahmatávať cestu vedľa prístavného domčeka, kým nemal istotu.

„Máš to?“ spýtal som sa.

„Hej, v pohode. Len zisťujem, kde som.“

Charlieho zrakom sú zväčša jeho ruky a uši, oči mu veľa nepomôžu. Okrem bleskov pri búrke, ohňostroja na 4. júla či priameho pohľadu do slnka nevidí absolútne nič. Aj to sa prihodilo pred piatimi rokmi, no nikdy o tom nehovoríme. Obaja dobre vieme, prečo náhle oslepol, no nevieme, čo presne jeho slepotu spôsobilo.

A toto vysvetľuje, prečo máme Georgiu. Je to slepecký psík, ktorého som mu podaroval na Vianoce, keď sme už s určitosťou vedeli, že sa mu zrak nevráti. Usadil som Georgiu pod stromček; Charlie súhlasil, že si ju necháme, rýchlo si ju obľúbil. Má ho viesť, no zriedka to tak funguje. Charlie má aj paličku, bielu s červeným hrotom, no rozloží ju málokedy. Stojí v kúte v jeho dome, alebo ju má zloženú v zadnom vrecku. Je slepý, ale nie vo všetkom. A čo sa mňa týka: Nie, ja nebudem roniť slzy: na plač mám dôvod, no toto srdce sa skôr roztriešti na státisíce kúskov, než aby som zaplakal.

Charlie našiel kraj móla a zohol sa na úroveň vodiaceho drôtu. Začal sa priťahovať k svojmu domu po vode, preklenujúc vzdialenosť takmer štyridsiatich metrov. Georgia plávala hneď pri ňom. Vtom sa obrátil a spýtal: „Stále mávaš ten sen?“

„Uhm.“

„A prišiel si na to, čo znamená?“

„Ani nie.“

„Potrebuješ niekoho na vysvetlenie?“

„Myslíš, že by si to zvládol?“

Charlie pokrútil hlavou. „To nie, lenže ak budeš spávať ešte menej, zmeníš sa na sovu.“

„Vďaka.“

Charlie sa usmial, ďalej sa brodil cez vodu. „Nuž – vždy keď sa v noci zobudím a idem sa odľahčiť, počujem ťa, ako niečo opravuješ.“

„Veď hej... No v škole som sa naučil zopár vecí, a život bez spánku je jednou z nich.“

„Okej, lenže to nie je zdravé. Je to pomýlené.“

„To mi je ale novinka.“

„Fakt neviem, ako mohla s tebou vydržať.“

„Tak to ti teda ďakujem. Nedovoľ tomu žralokovi, aby ťa hrýzol, dobre?“

Charlie zahmkal známy nápev k Čeľustiam, potom začal znova rúčkovať. Chcel ešte niečo povedať, toľko mi bolo jasné, no napokon to nechal tak. V jeho prípade najviac zaváži to, čo nepovie.

6. kapitola

Vyrástol som v sto rokov starom dome, len pár ulíc od hlavného námestia Viningsu. Bol to jednoduchý dvojposchodový drevený domček, čo vyrastal priamo zo zeme, vysoký, úzky, akoby ho boli počas stavby stlačili. Okolo fasády sa tiahli dve neprerušené verandy – na každom poschodí jedna –, lemovalo ho osem magnólií, poskytujúcich tieň po celý deň. Z ulice ste ho takmer nezbadali.

Nebol veľký, mal len tri spálne, no verandy zaberali takmer toľko miesta ako celý interiér. Obrovské, rozťahané konáre magnólií sa nakláňali k domu ako paže obra. Keď kvitli, moja mama otvorila všetky okná a nastavila ventilátor na povale na spätný chod, a ten potom vťahoval zvonku vzduch aj vôňu sálajúcu z baldachýnu, pod ktorým sme bývali. Niektoré konáre sa hojdali, ohýbali až pod verandu alebo sa jej aspoň dotýkali – dom so stromami pôsobil ako starí manželia, ktorí sa jeden s druhým cítia v pohode. Často sme sa hrávali v chládku verandy alebo lozili v korunách magnólií.

Môj otec zavesil na každý strom kŕmidlo, a tak sme mohli poľahky pozorovať vtáky. Od piniek po kardinále červené, drozdy mnohohlasé, sojky chocholaté, vrany, kolibríky či belorítky, dokonca sa občas zjavila aj sova alebo myšiak červenochvostý. Život na verande bol pre nás školou, učili sme sa, ako vtáci lietajú, spievajú, hniezdia, aké zvyky majú pri párení všetky bežné druhy vtákov v severovýchodnej Georgii. Najpočetnejšie boli kardinále červené; raz sme narátali jedenásť hniezd! Žiarivý samček stál hrdo a obranne, za ním tmavozelené a hnedé pozadie, vždy bol v blízkosti tmavšej a viac dočervena sfarbenej samičky, s ktorou sa bude páriť po celý život. Za jarných nocí sa steny nášho domu ozývali spevom samčekov i samičiek kardinála červeného, svoje hlasy vysielali asi tak, ako ponorky z tmavých hlbín dna oceánu vysielajú zvukové signály.

S EMMOU SME SA STRETLI NA IHRISKU, KEĎ SME BOLI druháci na základnej. Práve som zvládol preliezačku bez toho, aby som sa dotkol zeme, ešte som na nej visel. A vtedy som zbadal, že ma pozoruje. Bola nová, nedávno sa prisťahovala do nášho mesta. Bola tichá, zvyčajne si niečo kreslila do skicára, vždy však po očku všetko sledovala. Na svoj vek bola malá, azda i trocha cintľavá. Keď ostatné deti hrali cez prestávku kickball alebo sa zabávali na preliezačkách, Emma sedela za piknikovým stolíkom, pred sebou otvorený skicár, a kreslila, čo videla. Bolo až neuveriteľné, čo dokázala za pätnásť minút s ceruzkou a prázdnym hárkom.

Jedného dňa na konci prestávky mi nonšalantne podala obrázok, potom sa vrátila na svoje miesto na konci triedy. Bol som na ňom ja, visel som ako opica, tváril som sa nahlúplo. A mala pravdu – predvádzal som sa a jej kresbička to verne zachytila. Nasledujúci deň mi pri obede ponúkla kúsok čokoládovej sušienky, ja som jej zas dal mlieko. Ďalší týždeň sme si na hodine hudby, ktorú nás učila slečna Wilsonová, prisunuli k sebe stoličky, dokonca som vynechal kickballový zápas, aby som ju mohol pozorovať pri kreslení. Keď sme nastúpili do tretej triedy, jej rodičia sa presťahovali do tehlového domu, len jednu ulicu od našej, a tak som cestou do školy musel prejsť popred ich dom. Skoro každé ráno som tam narazil na ňu a jej malého brata Charlieho.

Bol o štyri roky mladší, na svoj vek mal nezvyčajne veľké paže, čo vysvetľuje, prečo ho Emma láskyplne volala Pepek námorník. Charlie ohromne rád všeličo konštruoval, a ešte radšej tĺkol kladivkom. A keďže mal také veľké paže, vedel sa veru poriadne rozháňať. Svoju staršiu sestru vehementne ochraňoval; prvé dva roky ma aj on po očku sledoval.

Mal dobrodružnú povahu, nie vždy však veci domyslel, a tak, keď sa raz pokúšal prehupnúť z jednej z našich magnólií, používajúc ako lano figúrku rozťahovacieho silového muža Armstronga, panáčik skončil so škaredou amputáciou, celý zničený. On sám dopadol na kopu magnóliového lístia vedľa verandy, v jednej ruke Armstrongova paža, gélová výplň panáčika roztečená po zemi, Charlie prosiaci o pomoc.

V ranom veku som bol známy svojou zvedavosťou a tiež tým, že sa viem dobre zahrať sám. Po tom, čo som sa naučil, že kúsky lega do seba s cvaknutím zapadnú, som svoju izbičku zmenil na labyrint vlastných stavebných projektov. Moju mamu som tak prinútil, aby sa vzdala a nenútila ma si v nej upratať. Modely lietadielok viseli na rybárskom drôte pripevnenom na strope, v kútoch stáli päť- či šesťposchodové hračkárske domčeky Lincoln Log, na preplnených poličkách trónili pevnosti zo špáradiel, ako napríklad Alamo, no a domčeky z karát, čo som pozliepal, zaberali kopu miesta na mojom pracovnom stole. Rozoberal som zničené autíčka Matchbox a z kúskov pochádzajúcich z pätnástich rozličných autíčok som skladal nové. Z chirurgických hadičiek som si vyrábal praky, na svojom špinavom bicykli som vylepšoval hriadele, prevodovky aj brzdy. Vo svojej izbe som zvýšil rýchlosť otáčok ventilátora. Takisto som zlepšil rýchlosť krútenia pružiny na hranie Slinky, ktorá mala podľa reklamy letieť dolu schodmi, a to tak, aby to naozaj robila. Skrátka a dobre, rád som opravoval a vylepšoval, no hlavne som cítil neutíchajúcu potrebu dozvedieť sa a pochopiť, ako veci fungujú.

Predovšetkým ma však upútalo ľudské telo. Kým budovy a vozidlá boli zaujímavé či dokonca fascinujúce, ľudské telo ma vzrušovalo priam bezmedzne. Na stenách v mojej izbe viseli plagáty a diagramy zobrazujúce všetko od rastu kostí a svalov až po systémy orgánov, neurónové cesty v mozgu. Keďže som pri vzdelávaní často používal ruky, v siedmich rokoch som už mal rozobraté, vypitvané a znova zošité dve obrovské žaby, jednu rybu, susedovu mačku, pásovca a dlhého čierneho hada – keď som sa k nim dostal, už boli všetky mŕtve alebo práve zomierali.

V tom veku by túto moju činnosť azda presnejšie vyjadroval výraz zhromažďovanie informácií, no to moje zošívanie vyzeralo sľubne. Aby som sa zlepšil, trénoval som. Nakrájal som na pásiky šupu pomaranča a potom som ju opatrne zošíval tak, aby nevytiekla šťava. Keď som zvládol pomaranče, postúpil som k bagetám, ktorých roztrhnutá kôrka je delikátna, krehká.

Keď Charlie jedného dňa uvidel, čo som urobil so žabou a susedovou siamskou mačkou, dal mi svojho krivkajúceho hrdinu. A tak som sa podujal pripevniť mu pažu a natisnúť dovnútra gél, aby získal pôvodný tvar. Keď som uviazal posledný uzlík, zatrel som stehy veľmi účinným lepidlom, aby som ranu zacelil. Áno, bolo to škaredé, ale fungovalo to – rozťahovací silový muž opäť ožil, aby mohol ďalej robiť hrdinské činy. Panáčika som vrátil Charliemu, ten ním mykol, natiahol ho a zvolal: „Vďaka, Švík!“ No a tá prezývka mi nadobro prischla, ako aj priateľstvo s Charliem.

7. kapitola

Ráno posledný deň v škole pred vianočnými prázdninami v tretej triede som prechádzal okolo domu O’Connorovcov a rozjímal, ako ukrutne by som chcel vzduchovku Red Ryder BB, keď Charlie vybehol z kríkov a povedal mi, že Emma mala záchvat a rodičia ju vzali do nemocnice. Vypočúval som ho, kým mi presne nerozpovedal, čo sa stalo. Potom som vyhlásil: „Charlie, nepôjdem do školy. Pôjdem pozrieť Emmu. A ty?“

Obzrel sa k domu, potom sa zadíval na ulicu vedúcu ku škole, hodil batôžtek do kríkov a vyhlásil: „Idem s tebou.“

Bežali sme celou cestou do nemocnice a na pohotovosť; tam som nevidel nikoho známeho. Správal som sa ako stratené decko, panej za informačným pultom som povedal, že neviem nájsť mamu a sestru, a či by mi mohla láskavo povedať, kde sú. Zhltla to aj s navijakom.

Na treťom poschodí sme s Charliem vyšli z výťahu a našli jeho a Emminu mamu, ako sa opiera o automat s kokakolou a plače. Zaviedla ma do Emminej izby, no Emma bola schovaná za plastovým stanom. Zakývala na mňa a usmiala sa, ale nedovolili mi podísť k nej. Tam strávila Vianoce. A aj ja, s výnimkou Prvého sviatku vianočného.

Tesne pred Novým rokom ju pustili domov, hádzal som jej do okna kamienky, aby som jej ukázal novú vzduchovku. Emma sa nakoniec cítila lepšie a pár týždňov po začiatku jarného štvrťroka sa vrátila do školy. Od toho dňa sa však pohybovala pomalšie, dýchala akosi inak, jej rodičia sa k nej správali, akoby bola z drahého porcelánu.

V jedno popoludnie, keď sme sa všetci traja vrátili k nim zo školy, Emma si šla hore na chvíľku pospať. Jej mama ma vtedy odtiahla nabok a podala mi fľaštičku s liekmi. „Tieto musí Emma brať. Niečo ako vitamíny. A...“ Odmlčala sa. „Sú veľmi drahé... Ale Emma ich jednoducho musí brať.“ Potom mi nežne položila ruku pod bradu a pozrela na mňa. Mala unavené, červené oči a pod nimi veľké vačky. „Zlatíčko, postaraj sa, aby Emma každý deň na obed užila jednu tabletku.“

Zovrel som fľaštičku a prikývol.

„Musíš mi to sľúbiť.“

„Áno, madam, sľubujem vám to.“

A tak som každý deň na obed otvoril fľaštičku a podal Emme jednu tabletku. Ona si vždy prešla prstami po perách, akoby si zaťahovala na ústach zips, prekrížila ruky a pokrútila hlavou.

A ja som trpezlivo čakal.

Pomedzi zaťaté zuby a stisnuté pery precedila: „To je obrovská tabletka. Vždy keď ju skúšam prehltnúť, ma napne.“

Aby som jej to uľahčil, prekrojil som tabletku napoly švajčiarskym armádnym vreckovým nožíkom a potom poprosil pani za pultom v kaviarni o trochu čokoládového pudingu alebo mäkkého jogurtu. Tak to Emma dostala do seba ľahšie.

Vždy sa pri tom na mňa pozrela a ja som zašepkal: „Emma, sľúbil som to.“

Vložila si teda tabletku do úst, odjedla z pudingu a zamumlala: „Ty hej, ale ja nie.“ Vyhrážala sa, že to neprehltne, vraviac: „Vezmi ten sľub späť.“

Pokrútil som hlavou.

„Vezmi ho späť, Reese.“

„To nemôžem.“

„Nemôžeš alebo nechceš?“

„Oboje.“

Emme nato sčerveneli oči a tabletku prehltla. Potom sa so mnou asi mesiac nezhovárala, okrem tých obedných potýčok. Od tretej triedy sa zo mňa stal strážca jej tabletky a ona ma za to nenávidela.

Alebo mi to tak aspoň pripadalo.

8. kapitola

Ten sen sa mi začal snívať po tom, čo som našiel kľúč od trezoru. Bol čoraz naliehavejší, intenzívnejší, vtlačil sa mi do duše a ostal tam. Ako všetky sny, aj tie moje sú čudné a nie vždy dávajú zmysel. Tento nemá jasný začiatok ani koniec, no sníva sa mi stále, vždy keď zavriem oči.

Stojím v dome z osemnásteho storočia. Má kamenné steny, drevené podlahy, kozub. Na stole predo mnou niekto leží, možno majiteľ toho domu. Bol smrteľne zranený v bitke, lapá po dychu. Má príšerné bolesti, umiera pomalou, strašnou smrťou. Myslím, že aj ja som bol v tej bitke, ale nie ako vojak. A asi ani ako medik. Možno ako vlajkonosič, no ani neviem, prečo si to myslím; jediným náznakom je, že som zabalený vo vlajke.

V rukách držím džbán vody. Je popraskaný, poobíjaný, a keď ho zdvihnem, tečie cezeň ako cez sito, odvšadiaľ sa valí voda. Nemám dosť prstov na to, aby som vyplnil všetky diery, takže na podlahe je krv toho človeka a moja voda. Lenže keď ten krčah obrátim a začnem liať, prestane prepúšťať. Aj keď ho celkom prevrátim, voda sa nikdy neminie. Postavím sa nad toho človeka – nikdy som ho nestretol – a tou vodou mu polievam telo. Nedokážem posúdiť, čo sa mu stalo. Horúčkovito sa pokúšam nájsť, kde je zranený, no navonok nič nevidieť. Viem len toľko, že keď lejem, môže dýchať a zdá sa, že sa mu uľaví. Lenže čím viac lejem, tým je džbán ťažší a čoskoro, i navzdory skutočnosti, že používam obe ruky a všetku silu, ho už ďalej nevládzem udržať. Vysilený klesnem k stolu na miesto, kde je voda, čo vyšla navnivoč. Je všade okolo mňa, a ten človek na stole začne kričať a znova umierať.

Opakuje sa to každú noc: tesne pred tým, ako sa ten umierajúci muž nadýchne posledný raz, sa prebudím. Kúpem sa v pote, mám kŕče, v rukách aj pažiach cítim svalovú horúčku, som hrozne smädný, v ušiach sa mi ozývajú jeho výkriky, ťaží ma strach, že ten človek umiera na niečo, čo sa dá poľahky zistiť a odstrániť. Na niečo, na čo už mali všetci prísť, no zatiaľ nik neprišiel. Na niečo, čo nevidím, pretože aj ja som slepý.

9. kapitola

Celkom na konci Emminej záhrady za domom tiekol potok široký asi tri metre, vody v ňom bolo zvyčajne len po členky – to záviselo od toho, či pršalo. Jeho prúd bol pomalý, potok mal piesčité dno, voda obmývala guľaté kamene veľkosti bejzbalovej loptičky a okruhliaky veľké ako guľôčky na hranie. Potok zbieral vodu z hôr, kľukatil sa pomedzi mierne pahorky, napokon cestou do jazera pretekal popri Emminom dome. Niekedy sme zazreli malé pstruhy, dokonca sme aj zopár chytili do sieťky na motýle. V podstate však potok tvoril hranicu Emminej záhrady za domom.

Jednou z našich najobľúbenejších zábaviek bola stavba plachetníc z dosák a novinového papiera, ktoré sme napokon púšťali zapálené na vodu a ony sa plavili dolu potokom. Charlie zvyčajne narezal niekoľko plochých doštičiek – slúžili ako brucho lode –, potom sme ich prevŕtali a do prednej aj strednej časti loďky dali drevené kolíčky, ktoré slúžili ako sťažne. Vyprázdnili sme smetný kôš, pohľadali v ňom ranné noviny. Potom sme celú jednu časť vybrali a niekoľkokrát zložili. Tak sme dostali plachtu hrubú asi dvadsať stránok, pevnú, samonosnú. Hore a dolu sme urobili zárez, cez ktorý sme pretiahli plachtu na sťažeň, napokon sme spodok loďky poliali petrolejom. Zapálili sme neveľkú sviečku, umiestnili ju do zadnej časti loďky a tú pustili na potok. Lodička sa jemne plavila po prúde, my sme ju bosí nasledovali. Po tridsiatich metroch dolu prúdom sviečka dohorela, zapálila petrolej a loďka vzbĺkla. Za tie roky sme postavili a podpálili celé flotily.

KÝM SA EMMA HORE OBLIEKALA, JA SOM ČAKAL V KUCHYNI. Jej mama stála nad panvicou, prehadzovala palacinky, mala plné ruky práce. Ja som z pohára chlipkal pomarančový džús, snažil som sa upokojiť. Otázku, čo som chcel položiť, som nacvičoval dovtedy, kým som nebol presvedčený o vlastnej schopnosti vysypať to všetko naraz. Napokon som sa ozval: „Pani Nadine?“

„Áno, zlatko?“

„Môžem sa vás na niečo spýtať?“

„Ale pravdaže.“

„Prečo Emma stále užíva tie tabletky?“

Emmina mama položila obracačku, slzy na krajíčku. Z kuchynského pultu schmatla servítku a posadila sa za raňajkový stôl vedľa mňa. Hľadala slová, utierala si nos. „Emma má v srdiečku dieru.“

To sa mi skutočne zdalo čudné, a tak som o tom chvíľu premýšľal.

„A preto spí viac ako iné deti? Preto s nami nikdy nešportuje?“

Emmina mama prikývla.

UČENIE MI NIKDY NEROBILO PROBLÉMY, NAJMÄ AK SOM sa učil z knižiek. Keď som si mohol niečo raz prečítať, nech to bolo čokoľvek, alebo to len prebehnúť očami, a vy ste mi povedali, aby som to o rok celé zopakoval, dokázal som to vytiahnuť z pamäti takmer od slova do slova. Čo som mal raz v hlave, to tam zotrvalo, miešalo sa s ďalším množstvom vecí, ktoré tam boli tiež. A tieto vedomosti ovplyvňovali, čo som robil a ako som to robil.

To, čo vedela Emma, sa jej z hlavy dostávalo do srdca, vypovedalo, aká je. Ja som tomu vravel „migrácia bez hraníc“. Kým moje úvahy o živote boli vedecké, dospieval som k nim prostredníctvom skúmania a praktického objavovania, Emma sa rozhodovala na základe citu. Kým ja som dokázal pochopiť a vysvetliť fyzikálne zákony vzniku dúhy, Emma videla farby. V prípade života som ja videl jeho čiastočky aj to, ako do seba zapadajú, no Emma videla konečný obraz, ktorý zo skladačky vznikne. A občas ma pustila do svojho sveta a ukázala mi ho.

NA CHVÍĽU SOM SA ZAMYSLEL. „A NEMÔŽU JEJ JU LEKÁRI jednoducho zašiť?“

Emmina mama pokrútila hlavou. „Nevedia ako. Je to... komplikované.“

Pozrel som hore na schody, načúval som Emminmu ľahučkému cupotu po izbe, potom som prešiel pohľadom opäť k jej mame. A niekedy v tom okamihu akoby mi v hlave zaburácal hrom a život sa pre mňa stal skutočne jednoduchý. Nadobudol jeden zmysel, mal som jednu víziu.

„Pani Nadine,“ povedal som a prikývol. „Dokážem ho dať do poriadku. Dokážem dať do poriadku jej srdiečko.“

Emmina mama si poutierala z tváre slzy a potľapkala ma po kolene. Potom dosť dlho mlčala. Napokon prehovorila: „Synku, ak som niekedy stretla niekoho, komu by sa to mohlo podariť, tak si to ty. Máš nadanie, aké som u druhých nevidela. Takže...“ Nato privrela oči, chvíľu tak ostala, potom ich otvorila a pozrela na mňa. „Urob to, synku, urob, počuješ?“

Nik mi nemusel vravieť, že Emma je jedinečná. Už ako osemročná mala výnimočnú schopnosť vyjadriť navonok, či už slovami, alebo činmi, čo sa ukrýva v jej srdiečku. Kým ja som v sebe všetko tutlal a nedokázal povedať, čo cítim, Emma taký problém nemala.

V to odpoludnie, keď sme sedeli pod javorom na prednom dvore a slnko zapadalo za rady plotov, Emma ma náhle chytila za ruku, pritiahla si ma bližšie a skryla nás pod vetvy stromov. Potiahla nosom, cez plece mrkla na okná a ja som v jej očiach zbadal niečo, čo tam ešte toho rána nebolo. Až oveľa, oveľa neskôr by som to bol nazval zrnkami nádeje.

Znova mrkla na okná a povedala: „Počula som, ako si sa dnes zhováral s mojou mamičkou.“

Prikývol som, no moje srdce si zatiaľ všimlo niečo iné. Emma mi položila ruku na líce, naklonila sa bližšie a pobozkala ma do kútika úst. A keď tak urobila, akoby sa zdvihol závoj.

Od toho okamihu som dával pozor, aby užila tabletku, nie preto, aby som poslúchol jej mamu, ale aby som ju chránil.

10. kapitola

Nepozorovane som skočil do Ingles, napochytre kúpil trocha jedla, potom som zamieril na západ po diaľnici 76 okolo mestského strediska, knižnice, základnej školy a nemocnice. Chcel som sa tam zastaviť, priniesť niečo iné ako medvedíka a vyzdvihnúť si monitor srdca, ale to mohlo počkať. Viezol som sa okolo Studne – baru Davisa Stipesa, pri ktorom som sa zhlboka nadýchal vône šíriacej sa z grilu. Lenže tentoraz mi na syrový burger nezvýšil čas.

Davis servíruje najviac vychladené pivo a tie najlepšie syrové burgery v štáte Georgia. Menu má vyvesené na stene, napísané stručne a jasne. Podáva všetko možné od „Slabého šelestu“ s jednou mäsovou fašírkou a malou oblohou cez „Chronické búšenie srdca“ s tromi plátkami syra a opraženou cibuľkou až po „Upchatú cievu“ s dvoma mäsovými fašírkami, kúskami červených a zelených čili. V ponuke má ďalej „Zastavenie srdca“ s takmer polkilovou mäsovou fašírkou obalenou údenou slaninkou a zakrytou plátkami troch druhov syra, hrozivý „Štvornásobný bajpas“ so štyrmi šťavnatými plátkami mäsa, z ktorých kvapkajú nasýtené mastné kyseliny, a s Davisovou omáčkou (tajný recept), alebo „Transplantát“, čo je veľký tanier, na ktorom je vysoko nakopené všetko predchádzajúce. Davisove burgery teda nemajú ďaleko k infarktu na tanieri. No a ja si dám jeden každý piatok večer, či už som hladný, alebo nie.

Za rohom Studne je dvojitá zákruta v tvare es. Volá sa Harley’s Curve, doteraz si vyžiadala priveľa obetí. Asi pred siedmimi rokmi som sa tadiaľ vracal do Atlanty – chcel som si kúpiť veľkú motorku Harley Davidson – krátko po tom, čo nejaký chlapík na japonskej pretekárskej motorke nezvládol ani jednu z tých dvoch zákrut. Skončil tvárou hore na ceste, z nosa a uší mu tiekla krv. Kľakol som si k nemu a skúsil ho resuscitovať, no keď som mu prvý raz stlačil hruď, uvedomil som si, že celá hrudná dutina je pomliaždená a jeho prilba má už len jednu úlohu: zabrániť, aby sa mu mozog nerozprskol po asfalte. Tú harleyku som si nikdy nekúpil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Keď svrčky plačú.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.