© Václav Miko, 2018

© Nakladatelství Petrklíč, 2018

ISBN 978-80-7229-662-0 (tištěné)

ISBN 978-80-7229-789-4 (epub)

ISBN 978-80-7229-790-0 (mobi)

VÁCLAV MIKO

Rodokmen nacistických „celebrit“

ŽIVNÁ PŮDA NACISMU – Německo 1920 –1945

Žádná totalitní ideologie dnes nevzbuzuje v lidech tolik zvědavosti, odporu a žel i občas sympatií jako Hitlerem oficiálně uplatňovaný nacismus z let 1933 až 1945. Dnes je v Evropě politická pravice, míněna především ta „populistická“ na vzestupu, zejména kdy zaplavující vlny imigrantů ohřívají jejich pozice v rámci přitvrzujících programů nejedné politické strany.

Před více než osmdesáti lety se jedno takové pravicové uskupení v Německu transformovalo do zločinného režimu, který se chopil vedle válečného tažení i průmyslového zabíjení lidí, což nemá v dějinách analogii. Jen pro zajímavost, řídilo ho pouze několik desítek lidí. Skutečně, tato malá skupina následovníků Adolfa Hitlera koordinovala celý aparát čítající desetitisícový úl pilných více či méně věrných nacistických úředníků. Několik z nich si představíme v této knize. Než tak učiním, pozastavím se nad tím, zda se dá pochopit nepochopitelné.

Je snad člověk schopen tak zrůdného „dokonalého“ zla, jakého se dopustili nacisté? Lze snad přisoudit i tomu nejhoršímu jedinci lidské rasy, že vykonání krvelačných činů mělo opodstatnění v jisté přirozenosti lidského negativismu, který je lidem přeci jen vlastní, nebo se tohle vymknutí děje na základě nepřiměřeného zásahu zvenčí?

Zabíjení lidí v civilizované společnosti nemůže být přirozené. Odkud se pak bere ono vnitřní hnutí, aby se člověk dopustil tak fatálního rozhodnutí, aniž by ho zastavil vrozený pud

„lidství“? Neopomíjím pud sebezáchovy, který zabití do jisté míry v rámci lidské přirozenosti připouští, ovšem jen jako formu obrany v rozsahu potřeby přežít.

Co však v člověku vyvolává a přiživuje potřebu násilně zahubit jedince stejného druhu a k tomu všemu se tvářit spokojeně, nebo dokonce smysluplně žít, je v hlubším měřítku patrně oblast už jen filozofická a bezesporu patologická.

Rozhodnutí, která činily v té době nacistické celebrity, musela narážet na neskutečně obrovskou překážku vnitřního svědomí. Přirozeně kus od kusu – našli se tací, kteří se Hitlerově zlovůli postavili zády. Vhodným příkladem toho byl Wilhelm Canaris šéf tajné služby Abwehru, který například potají zachraňoval Židy. Pro Hitlera by taková skutečnost znamenala nepředstavitelnou zradu a způsobila výbuch hněvu.

V Bibli bychom marně hledali pojem „padlý anděl“, přesto má přímou spojitost s Bohem. Padlé anděly dnes vnímáme jako vzbouřené služebníky Boha, kteří byli pro svou vzpurnost na zem svrženi z nebe. Nepřikládám knize náboženský základ, jen se pozastavuji nad zlovůlí lidí, která se vymyká lidskému chápání.

Lidé pohybující se kolem Hitlera se vzájemně do jisté míry nenáviděli. Nevraživost, která mezi nimi panovala, vytvářela pro Hitlera tolik potřebnou efektivní soupeřivost. Každý se snažil získat co největší přízeň svého vůdce. Hitler byl v moderním pojetí vynikající manažer lidských zdrojů a tuto vzájemnou rivalitu svých poddaných vydatně podporoval a řídil. Hitler shromáždil okruh lidí pro své plány ve dvacátých letech minulého století, a to v krizí zmítaném Německu, především z výrazně redukované armády. Právě z těchto bývalých vojáků, jakýchsi námezdných žoldáků dnes známých pod pojmem

„freikorps“, se formovali obávané jednotky SA.

Na pokraji občanské války se v jižním Německu v bavorském Mnichově začínala ve znaku hákového kříže nabízet alternativa pro decimovaný německý lid. Domnívat se, že německý národ Hitlera ve dvacátých letech minulého století zavrhoval nebo snad nenáviděl, je z dnešního ověřeného pohledu argument alibistický. Ano, našli se tací, kteří štvavého diktátora odmítali, ale jejich počet byl tak malý, že se mohli jen stěží prosadit – tohle množství bylo vskutku zanedbatelné, ale o to více z lidského hlediska cenné.

Němci tehdy Hitlera nenásledovali v jakési slepotě, s přihlédnutím k tomu, že na přelomu třicátých let, tedy ještě před uchopením moci nacistů, panovala v Německu politická destabilizace, ekonomický kolaps a chaos, kam se jen Němec podíval, pak přijetí radikální nabídky Hitlera bylo patrně pro lid nevyhnutelné. Nezapomínejme, že nacisté dovršili vrcholu své moci právě za pomoci demokratických voleb.

O tom, že německému lidu nebyl Hitler vnucen, vypovídala po letech vládnutí nacistů i všudypřítomná euforie nejen z růstu ekonomiky a snižování nezaměstnanosti, ale také z politiky, potažmo výhod plynoucích ze záměrů jejich führera při obsazování okolních zemí. Vždyť během prvních let vlády nacistů klesla nezaměstnanost ze sedmi na pouhé dva miliony. Uvážíme-li, že pět milionů živitelů rodin mělo po letech strádání zajištěný pravidelný příjem, pak není třeba ani zahrnovat další podstatné elementy, jako byla bezpečnost v domovech a na ulicích či nastolení veřejného pořádku a fungujícího úředního chodu. Tyto změny přirozeně Němci přisuzovali svému spasiteli. Než se Hitler ujal moci v zemi, byly jeho projevy vybízející k radikálním opatřením k ozdravení Německa až moc dobře známé, nemluvě o neustálých útocích na „majetné“ židovské obyvatelstvo.

Nacisté poté na základě vlastní vědecké teorie rozdělili občany do jakési rasové struktury. Od panské rasy „Herrenrasse“, která byla z rasového hodnocení ta nejčistší, kam patřili výhradně „správní Němci“, tedy ti, kteří splňovali podmínky árijského člověka, až po podlidi „Untermenschen“, kteří byli údajně svými parazitujícími vlastnostmi pro společnost nebezpeční, a tam se řadili Slované.

Pak tu byli tací, kteří měli v rasové hierarchii ještě horší postavení – Židé, Romové nebo svědci Jehovovi. Tato kategorie lidí označovaná za „život nehodný žití“ – Lebensunwertes Leben byla určena k vyhlazení, neboť tito lidé neměli právo žít. Tato myšlenka se poprvé objevila v knize z roku 1920 Die Freigabe der Vernichtung Lebensunwerten Lebens. Zarážející je, že knihu napsali dva němečtí profesoři, právník Karl Bindingen a psychiatr Alfred Hoch, který ve svých dílech uváděl, že lidé s poškozeným mozkem a jinak mentálně postižení jsou lidskou zátěží, a proto je zabíjení takových lidí

pro společnost užitečné.

O něco později se obdobně pohlíželo na lidi „rasově nečisté“. Nacisté rasovou politiku zahájili v roce 1939 programem „eutanazie“ a nakonec završili vyhlazovacími tábory. Ve stručném pojetí podle nacistické ideologie měla nadřazená rasa jedinečné znaky v podobě fyzické krásy, efektivnějšího myšlení a působivé kreativity.

Vložit vše, co je s nacisty spojováno, do jedné knihy je úkol nesnadný, ne-li nemožný. Vynechám-li nějakou skupinu či jedince, kteří zanechali v této líhni zla své zájmy a myšlenky, ubírám knize přirozeně na váze.

Nemohu však nezmínit něco málo o společnosti Thule, která do značné míry nacistickou stranu ideologicky zformovala. Tato společnost, která byla založena v roce 1918 německým šlechticem Rudolfem von Sebottendorfem, byla studijní skupinou okultistů, která se mimo jiné zabývala germánským starověkem, magií a runovou symbolikou. Mezi společností Thule a nacistickým použitím svastiky, tedy hákového kříže, existuje přímá souvislost. Společnost Thule totiž měla ve svém znaku právě svastiku. Stejně tak lze vidět patrnou spojitost nacistů s touto společností v použití symbolů runové abecedy na uniformách příslušníků jednotek SS. Samotné slovo Thule pochází z latinského Thula, názvu bájného severského ostrova. Ve středověku se toto místo označovalo na mapách na samém okraji našeho světa. Nacistická esoterika uváděla tento ostrov jako místo, ze kterého vzešla árijská rasa. Není zcela jisté, zda byl Hitler členem tohoto spolku, nepochybně jimi byli Rudolf Hess, Alfred Rosenberg, Gottfried Feder, Dietrich Eckart nebo Hans Frank. Cílem knihy není hodnocení, ale seznámení s okruhem lidí, kteří se přímo podíleli na zrodu, chodu a nakonec i zkáze nacismu.

Přijmout Hitlera a nacismus obecně nebylo až tak obtížné, pokud jste byl Němcem v období a prostoru, kde se mísila u lidí politická pachuť z neustále slibujících řečí veřejných představitelů, společenský chaos produkující stále menší bezpečnost v zemi a ekonomický propad, který si dnes jen málo lidí dokáže představit.

Jak by bylo jednoduché lidem mnohé z historie vysvětlit, kdyby se dokázali oprostit od toho, co už bylo, nehledě na to, co se děje v přítomnosti. Historickou obrazotvornost vyplňujeme mnohým z dneška, a to nejen naší logikou, ale ke vší škodě i dnešním způsobem vyvozování závěrů a souvislostmi z této logiky vyplývajícími. Jinými slovy přirozeně vycházíme z předchozích „časovým náskokem“ získaných zkušeností. A v tom je právě paradoxně kámen úrazu, pokud chceme objektivně posuzovat historickou událost.

Co tím myslím, chceme-li uchopit minulost objektivně: je třeba ji vnímat tak, že vše co bylo dříve, není stejné jako dnes, i když jsou věci, stavy a situace v současnosti téměř totožné s těmi dřívějšími. Jako pozorovatelé minulosti se domníváme, že život byl stejný jako ten náš, a pouze historickým záběrům v našich hlavách z doby předválečné i z průběhu války přisuzujeme jakousi černobílou optiku. Zajímavé je, že dobu daleko hlubší, míněno starověké období, naopak reprodukujeme v barvách.

To co způsobuje tuto imaginaci, je pravděpodobně v paměťovém centru, kde se prolínají iluzorní představy a vytvářejí sny, tedy audiovizuální události, které jsou obvykle pro nás nepravděpodobné, a přesto v nich následně při plném vědomí spatřujeme jakousi logiku. Ve skutečnosti jsou sny logické v určitém systému prolínání a kombinování našich emocionálních podnětů.

Hranice objektivního chápání mezi tím, co dokážeme vysvětlit v reálném čase, a tím, co se již odehrálo, je přeci jen trochu vrtkavá. Schopnost přesné interpretace toho, co je podle nás vyvážené z těch nečekaných variací, můžeme jen stěží považovat za objektivní v absolutním měřítku. Každá doba, rozdělíme-li ji třeba pro jednodušší výklad na dekády, s sebou nese či odnímá mnoho aspektů, jež ve výkladu přesouváme nebo odebíráme. Zkrátka ve zjednodušeném pojetí bychom mohli říct, že pro každou dobu platí něco jiného, proto je ona vyváženost tak obtížná.

Vsunout dnes téměř po osmi dekádách do čtenářova vědomí onu podmíněnost, že Němci přeci Hitlera neznali z našeho dnešního pohledu, kdy my už víme, co tento vyšinutý diktátor rozpoutal a způsobil, je úkol nesnadný, nikoliv nereálný. Paradoxně stačí tak málo, abychom při čtení této knihy počítali s tím, že lidé, kteří činili rozhodnutí mající obecný společenský kontext ať už jakéhokoliv charakteru, činili tak na základě předchozích a stávajících zkušeností. Velmi často spontánně vsunutý anachronismus zásadně ovlivňuje správné vyhodnocování a posouzení.

Rádi hodnotíme druhé na základě svého přístupu, ale už málokdy, jestli vůbec, vyhodnocujeme sami sebe. Často jsme svědky, ne-li přímými aktéry toho, kdy při různých situacích, zejména při sledování filmů vnitřně protestujeme a podivujeme se nad cizorodým chováním druhých.

Tak trochu názorněji.

Je-li nám blízké učení Ježíše Krista, které je založené na lásce a dobru, ztotožníme se s ním téměř automaticky. Ovšem jen málokdo z nás si připustí, že jsme se mohli zachovat v té době obdobně jako například Jidáš Iškariotský, který ho zradil. Jak si můžeme být jisti, že bychom se chovali tak odvážně a oddaně jako ostatní jeho učedníci? A teď se přibližuji k podstatě. Co kdyby přišel Ježíš do dnešní doby? Co myslíte, v jaké společenské třídě by se objevil? Vězte, že by se nepohyboval v okruhu bohatých a známých osobností, stejně tak by se neobjevil ve střední společenské třídě. Potkali bychom ho v místech, které bychom považovali za dekadentní – chudé čtvrtě apod. Ještě jinak, kdyby vás dnes potkal člověk a řekl vám, abyste se obrátili na víru a následovali ho, co byste učinili? Většina by ho považovala za vyšinutého a v lepším případě by ho lidé ignorovali. A přesto jeho učedníci učinili krok, který je nám „z dnešního pohledu“ sympatický, ztotožňujeme se s ním. Ve skutečnosti učinili něco, co se příčí tomu, co bychom učinili sami ve své době. Mnozí namítnou, že tehdy to bylo jiné. Ano, byla jiná doba, poměry i kultura a mnoho dalšího, ale duše lidí je stále stejná – zmatená. Bloudíme, víme, že bychom chtěli udělat krok, který sledujeme z historie, přesto se nepoučíme a sami v naší době uzpůsobujeme to, co je správné.

Názorně: posuďte, jak je absurdní kritizovat dnes rozhodnutí Němců, že se ve volbách rozhodli pro nějakého zviditelňujícího se Hitlera, který přitom v tom čase přeci ještě nerozpoutal válku, nedal příkaz ke zřízení koncentračních táborů a neučinil evidentní čin, který mohli voliči vyhodnotit tak jako my v současnosti, tedy téměř po osmdesáti letech, kdy víme, jaký to byl psychopat.

Nacistické celebrity, které si nyní představíme, si byly dobře vědomy své síly i strachu lidí a rozšiřujícího se prostoru, kde se mohly vydatně rochnit v lázni fotoaparátů a kamer. Kniha je obohacena o rodokmeny, tedy genealogické linie jednotlivých rodů nacistických celebrit.

ADOLF HITLER

*20. dubna 1889

†30. dubna 1945

Rakušan českého původu

- Předseda NSDAP (1920-1923; 1925-1945)

- Říšský kancléř (1933-1945)

- Říšský prezident (1934-1945)

- Vůdce Velkoněmecké říše (1934-1945)

Opomíjenou skutečností je fakt, že Hitler měl částečně českou krev po svém pradědečkovi z matčiny a pravděpodobně i z otcovy strany, jeho rodiče byli totiž příbuzní.

Rakušan, proklamující nic než němectví, měl kupodivu českou krev, a světe div se, možná i židovskou, jak se kniha mimo jiné zmiňuje.

Pravnuk Johanna Nepomuka Heidlera, často se uvádí i Johanna Nepomuka Hüttlera, byl později nechvalně známý diktátor nacistického Německa.

Johann Nepomuk Heidler byl synem Martina Heidlera a Anny Marie Göchlové, jméno dostal po českém světci Janu Nepomuckém. Poté co se stal vlivným sedlákem v jižních Čechách, se v první polovině 19. století oženil s Evou Marií Deckerovou. Z toho vztahu vzešla dcera Johanna, později provdaná Pölzlová, babička Adolfa Hitlera.

V roce 1847 si Johann Nepomuk vzal k sobě na vychování tehdy desetiletého Aloise Schicklgrubera, nevlastního syna svého bratra Johanna Georga Heidlera, který se k němu záhadně přihlásil až o mnoho let později. Hitlerův otec Alois Schicklgruber si nechal v roce 1877 změnit příjmení na Hitler, a tak po svém otci získal mladý Adolf příjmení. V průběhu následujícího času se toto příjmení často chybně zaměňovalo a docházelo k určitým odchylkám, proto se v mnoha dokumentech objevuje ve formě Hüttler, Hittler, nebo dokonce i ve správném tvaru jeho předků – Heidler.

Johann Georg Heidler byl v období Třetí říše považován za oficiálního dědečka Adolfa Hitlera. Nicméně velmi často se uvádí, že Hitlerův skutečný biologický dědeček byl Johann Nepomuk Heidler, tedy bratr zmíněného Johanna Georga. Některé zdroje uvádějí, že to byl právě Johann Nepomuk, který měl s Marií Schicklgruberovou (1795-1847) syna Aloise, kterého si Johann Georg osvojil.

Marie Schicklgruberová nikdy neuvedla jméno otce svého syna Aloise. Poměr se svým švagrem mohl být pochopitelným důvodem pro její zarputilé odmítnutí říci pravé jméno otce svého syna. Některé zdroje také uvádějí, že celá věc s otcovstvím měla pravděpodobně co do činění s dědickou záležitostí.

Právě tímto dědictvím po Johannu Nepomuku Heidlerovi mohl Alois, otec Adolfa Hitlera, skupovat řadu nemovitostí a pozemků. Jako první investici do nemovitostí podnikl Alois Hitler ve městě Wörnharts v Dolním Rakousku na severovýchodě země, následně po jeho výhodném prodeji koupil v Rauscheru u Lambachu necelé 4 hektary pozemku. Když Alois odešel do důchodu, koupil v Linci dům s velkým pozemkem, kde choval včely a pěstoval ovoce. Po jeho smrti 3. ledna 1903 zůstal mladý Adolf s matkou a sestrou v tomto domě následující dva roky kvůli škole. V roce 1905 Hitlerova matka prodala dům a přestěhovali se do bytu v Linci.

Vraťme se ale zpět. Zda byl Johann Georg Heidler skutečně biologickým dědečkem otce Hitlera, patrně zůstane navždy ukrytým tajemstvím Hitlerovy babičky Marie Schicklgruberové. V neprospěch tvrzení, že Johann Georg byl tím pravým dědečkem Adolfa Hitlera, hovoří historický fakt, že nebyl uveden jako otec v Aloisově rodném listě. Nutno upozornit, že v Dolním Rakousku bylo běžnou skutečností, že se otcovství legitimizovalo i několik let po narození dítěte.

Pravda je často tam, kde bychom ji nečekali. Johann Georg měl bratra, který se až podezřele jmenoval z oficiálních zdrojů Johann Nepomuk Huetler, další jeho bratři Joseph i Lorenz měli ve svém jménu Heidler. Rozdíl ve tvaru příjmení Huetler lze přisoudit snad chybě úředníka, ale také to mohl být záměrný počin v souvislosti a dědickým podvodem.

Ovšem jaké souvislosti s tím byly ve skutečnosti spojeny, se dnes už nikdo nedoví.

Závažný problém nejen pro Hitlera, ale i pro jeho široké okolí a koneckonců i pro německý lid představoval ve dvacátých letech minulého století spíše možný židovský než český původ. Tuto závažnou skutečnost překvapivě odhalil jeho právní poradce a generální guvernér (1939-1945) v okupovaném Polsku Hans Frank, který se ve svých pamětech, vydaných nedlouho před jeho popravou v roce 1946, zmiňuje o možném kolování židovské krve ve führerových žilách. V poválečném období se jednalo o šokující informaci a ta odstartovala doslova hon za vůdcovou minulostí. Hitlerova babička z otcovy strany Maria Anna Schicklgruberová údajně pracovala v Grazu jako služebná u zámožné rodiny židovského obchodníka Leopolda Frankenbergera. Jak bylo dřív běžné, služky většinou přišly do jiného stavu právě díky svým pánům, kteří si zkracovali dlouhou chvíli příjemnou zábavou s poslušným personálem. Ovšem v Hitlerově případě o tom neexistuje žádný důkaz, domněnka o jeho židovském původu tak podle kritiků vychází pouze z Frankovy nepodložené teorie a lidské zvyklosti šířit za pravdu vše, co slyší.

Někteří autoři však teorii o tom, že Aloisova matka pracovala v domácnosti tohoto židovského obchodníka, přijali. Zejména tak učinil Dietrich Bronder, autor historické studie Bevor Hitler kam – Než přišel Hitler, nebo Hennecke Kardel, bývalý německý nadporučík rezervní armády vyznamenaný ve druhé světové válce rytířským křížem a autor řady románů, které se většinou zaměřují na židovské kořeny nacistických funkcionářů, především Adolfa Hitlera. Zmiňme, že Kardel také sepsal spisy o Michailu Gorbačovovi a Richardu Weizsäckerovi.

Naopak německý historik Werner Maser odmítl Frankovu teorii, a odmítl ji s odkazem na historický poznatek, že město Graz nemělo do druhé poloviny 19. století žádné židovské obyvatele a navíc údajně Žid se jménem Frankenberger nebyl nikde v 19. století zmíněn.

Přeci jen je těžko uvěřit, že na tamním hřbitově v Grazu a jeho okolí nenalezneme z toho a pozdějšího období žádné Židy. Stejně tak by bylo udivující, že by matriky neměly žádný záznam o rodině či jménu Frankenberger. Historici však začali matriky města Graz prověřovat a podle úředních záznamů nebylo jméno Frankenberger v matrikách nalezeno. Stejně tak se ověřilo, že ve městě v té době nežila žádná židovská rodina. Některé zdroje uvádějí, že Židé byli z Grazu vyhnáni už v 15. století a návrat jim byl povolen až v roce 1856. Mnozí tak uštěpačně podotýkají, že Židé se směli vrátit do města až téměř za dvacet let po narození Aloise, Hitlerova otce. Podle úředních záznamů žila Maria Anna Schicklgruberová v době těhotenství ve své rodné vesnici Strones nedaleko Vídně, kde pracovala na farmě rodiny Trummelschlagerů. V tamní matrice jsou totiž manželé Trummelschlagerovi uvedeni jako kmotr a kmotra malého Aloise.

Stejně tak jsou poměrně snadno vyvratitelné údajné pokusy o vydírání Hitlerova synovce Williama Patricka Hitlera kvůli rodinnému tajemství. Kdo byl vlastně Hitlerův synovec?

Patrick William Hitler se narodil v Anglii a byl synem Adolfova staršího bratra Aloise. Když se jeho strýček Adolf Hitler stal v roce 1933 kancléřem, okamžitě se vydal do Německa s vidinou, že zaujme nějaké vysoce postavené místo. Sotva se po příjezdu ubytoval, bylo mu ze strany jeho strýčka Adolfa oznámeno, že mu rodinná vazba nemůže zajistit dobré postavení, to si musí každý zasloužit vlastní pílí, domlouval svému synovci čerstvě zvolený první muž Německa. Zklamaný Patrick William se musel spokojit s pozicí bankovního úředníka a po pár letech se stal dokonce prodejcem automobilů značky Opel. Ani zde se nedočkal žádné vysoké funkce. Proto s Hitlerem zcela přestal komunikovat a do Anglie se vrátil v roce 1938. Některé zdroje uvádějí, že se ještě v témže roce z neznámých důvodů v Německu zastavil. Do Spojených států odjel se svou matkou následující rok. Před odjezdem ještě uveřejnil článek v anglickém magazínu „Why I Hate my Uncle“ – Proč nenávidím svého strýce.

William Patrick Hitler byl nakonec po zvláštním povolení prezidentského úřadu zařazen do námořnictva Spojených států. Po válce si změnil jméno na William Stuart-Houston. V roce 1947 se v USA oženil s Phyllis Jean-Jacquesovou, která se narodila v Německu. Tolik k jeho synovci.

Hitler měl tři bratry (Gustav, Otto, Edmund) a dvě sestry (Ida a Paula). Všichni vyjma Pauly zemřeli v raném věku. Tato skutečnost pravděpodobně vedla Hitlera k osobnímu přesvědčení, že byl předurčen k vyššímu cíli, proto své bratry přežil. Ostatně führer nevěřil ničemu více než právě svému předurčení. To by mohlo vysvětlovat i jeho fanatický optimismus.

Jeho otec Alois Hitler nebyl jen rakouský celník, ale také opilec a ke svému synovi zaujímal spíše brutální přístup než na tehdejší dobu obvyklý přísný vztah. Chlapec byl neustále bit, což mělo podle Langera významný vliv na Hitlerovu psychiku, a to zejména v tom, že ho sadistický otec tak vehnal do matčiny náruče. To odpovídalo i podle dalších informací oidipovskému komplexu. Tímto termínem se v psychoanalýze označuje milostný vztah syna k matce.

Čím více Hitler nenáviděl otce, tím více tíhnul k matce a byl na její lásce stále závislejší. Proto ho její smrt v roce 1907 coby osmnáctiletého bez vize budoucnosti tvrdě zasáhla a změnila jeho život.

Zpravodajská služba USA dokonce v létě roku 1943 vypátrala v New Yorku lékaře Hitlerovy rodiny, který uprchl z Rakouska v období anexe země, tedy v roce 1938. Jednalo se o doktora Eduarda Blocha, který léčil Hitlerovu matku, když měla rakovinu prsu. Jednalo se o člověka, který vůdcovu rodinu z období jeho dětství znal jako lékař velmi důvěrně.

Nicméně američtí psychologové pod vedením Waltera Charlese Langera ve stejném roce, tedy v roce 1943, vytvořili na základě řady svědectví a všech dostupných písemných materiálů pozoruhodně přesné předpovědi o následujícím Hitlerově životě a chování.

Jak z Langerovy zprávy vyplývá, předpověděli nejen pokus o atentát, který se udál v červenci 1944, ale také o vojenský převrat proti Hitlerovi, navíc i jeho pokus o sebevraždu. Bylo také zjištěno, že když byl Hitler starší, převládaly u něj infantilní sexuální pocity – znepokojivá směs týrání, obsese a sexuální perverze. Údajně jeho kastrační komplex vycházel zejména ze strachu ze syfilidy – jedná se o určitou úzkost, psychoanalytiky předpokládanou obavu chlapců ze ztráty penisu nebo příčinu sexuálního selhání dospělých osob.

Zajímavého svědectví se psychologům dostalo také od Otta Strassera, člena NSDAP a spolupracovníka samotného Hitlera, který byl nucen uprchnout do Kanady, poté co byl v nacistickém Německu zavražděn jeho bratr Gregor.

Otto Strasser vypověděl, že se mu jednou Geli Raubalová, Hitlerova neteř, svěřila s velmi intimní záležitostí. Šlo o její odpor k Hitlerovým sexuálním požadavkům. Strasser se z přirozené zvědavosti vyptával, o co se přesně jedná, ale mladá, teprve dvacetiletá dívka se nejdříve zdráhala odpovědět.

Po chvilce naléhání mu pak sdělila, že Hitler od ní požaduje hrozné sexuální úkony. Zatímco on si lehne na zem, nutí ji, aby se svlékla a dřepla si nad jeho obličej, aby si ji mohl důkladně prohlížet, a posléze vyžaduje, aby se na něj vymočila.

Geli v roce 1930 spáchala sebevraždu, takže se tato informace pochopitelně nedala ověřit. Mimochodem, i její smrt dodnes rozděluje historiky na dva tábory. Jedni tvrdí, že kvůli téměř vězeňskému životu spáchala sebevraždu, druzí, že byla Hitlerem zavražděna.

V této souvislosti se naskýtá také otázka, zda Geli opravdu vůdci vyhrožovala zveřejněním těchto odporností, jak tvrdil Strasser. Možná se tak nemuselo vůbec stát a Hitler sám vyhodnotil rizika s tím spojená, když při svých sexuálních aktivitách vycítil, že se jeho nechutné praktiky mladé milence příčí a je mu po vůli jen z respektu. To by mohl být závažný důvod zbavit se tak velkého rizika. Hitlerovi ostatně nečinilo sebemenší problém nechávat lidi kolem sebe odstraňovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rodokmen nacistických "celebrit".
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.