© Eva Bešťáková, 2018

© Nakladatelství Petrklíč, 2018

ISBN 978-80-7229-655-2 (tištěné)

ISBN 978-80-7229-777-1 (epub)

ISBN 978-80-7229-778-8 (mobi)

EVA BEŠŤÁKOVÁ

RŮŽOVÝ ALTÁN

Příběh pro paní a dívky romantice nakloněné

Věnováno památce mých prarodičů, kteří mě naučili rozlišovat životní hodnoty

a věřit v ty nejcennější.

E. B.

Část první

Čas růžových altánů (1925–1948)

Slyšela jsem, že člověk dostává do života milosrdný dar – v dětství a v mládí neví, co ho čeká.

Jsou i dva další. V čase, kdy už se nemáme na co těšit do budoucna, otevřou se kouzelná zadní vrátka a nabídnou nám dar paměti. A třetí? Ve vzpomínkách na svět, který už není, si pamatujeme tehdejší krásu věcí, přestože dávno ztrouchnivěly a obrostly trním.

Navíc se v tom trní občas schová i zakutálené zrnko humoru a drzý špaček ostrouhá drápky.

První dar jsem si kdysi dávno náležitě vychutnala se všemi slastmi, prohrami i kouzly, pro která jsme tenkrát měli poetická pojmenování stříbrný vítr, měsíc nad řekou, podzim v paláci Han, zářivý Aldebarán, měsíční serenáda a podobně. Druhý dar si díky věku už delší dobu užívám, a teď se potěším třetím. Myslím si totiž, že obyčejné věci běžného života by neměly zmizet bez rozloučení a bez poděkování za jejich věrné svědectví, a proto se chci v první části svého vzpomínání o obojí pokusit. Třeba vyprávěním o růžovém altánu a dalších průvodcích vzdálenou minulostí, bez nichž by si paměť některé události možná ani nevybavila.

* * *

Nejmilosrdnější krajinou paměti je blažený čas dětství a v této souvislosti může mít pojem růžový altán i obecnější význam – každý měl a má nějaký ten svůj altánek. Moje nejzazší vzpomínky jsou spjaty s letním domem mých prarodičů a jeho rozlehlou zahradou. A právě v ní měl počátek příběh růžového altánu, který jsem poznala já.

Altán byl ve skutečnosti bílý, jeho stěny tvořily oslnivě lesklé lakované laťky, složené do šikmých mříží, a po nich se pnuly růžičky. Ty ovšem růžové byly, a tak mi brzy splynuly dvě barvy v jednu a limonádové jméno bylo na světě. Ale jen pro mě a mou babičku Karolinu. Růžový altán, postavený komusi pro radost začátkem dvacátého století, sice zářil na konci zahrady jako drahokam, ale mluvit se o něm nesmělo a hrát si v něm nebo chvíli posedět taky ne. Když se o něj někdo zajímal či se o něm jen zmínil, dědeček se hned zamračil a k chvále i obdivu zarytě mlčel. Slovo altán, natož růžový, nikdy nevyslovil a my s babičkou před ním radši taky ne. Zato když někdy odjel do městečka na poštu anebo musel i o prázdninách vyřizovat v Příbědech pracovní záležitosti a zdržel se tam pár dnů, v růžovém altánu jsme proseděly a propovídaly celé hodiny. Dědeček o našem nevinném podvádění nejspíš věděl, ale nikdy o něm nemluvil. Asi proto, že nás měl obě velmi rád.

A my jeho taky. Jenže jak to udělat, aby se na altán přestal zlobit, spřátelil se s ním a konečně se zbavil špatné nálady, kterou v něm ten půvabný, skoro pohádkový altánek vyvolával?

Sotva jsem začala brát rozum, vymýšlela jsem si všelijaká bláznivá vysvětlení, proč se dědeček při každé zmínce o altánu hned zamračí. Snad nežárlí? Podezírá babičku, že se za hradbou růžiček tajně s někým schází? Třeba s pošťákem? Ten je vždycky tak udýchaný a zpocený, než se k našemu letnímu domu na kopci se svou naditou brašnou vyškrábe, že by se babiččiným idolem určitě nikdy nestal. A kominík? Zahradník? Samá voda. Babička miluje jen dědečka, dokonce mu někdy po obědě dovolí kouřit doutník v jídelně příbědského bytu, a to už je přece – vzhledem k její neúnavné péči o sněhobílé záclony – pádný důkaz oddanosti! A dovoluje mu to dál i přesto, že jednou upustil oharek a propálil naleštěné linoleum právě uprostřed světlezeleného čtverečku s obrázkem lilie!

Za celý život jsem neviděla krásnější barevné linoleum než v jídelně svých prarodičů v Příbědech. Samozřejmě vím, že čtverečky a lilie později popraskaly a kolem stolu byly trochu prošlapané, ale třetí milosrdný dar má svoje trvalá práva, tj. nevidět trní. Dnes ve vzpomínkách už žádné prošlapaninky nevidím, jen naleštěné světlezelené korkové linoleum vonící pastou a rozdělené hnědými lístky na sta čtverečků s bílými liliemi uprostřed… Vrátím se k růžovému altánu. Se záhadou dědečkovy averze vůči němu jsem si lámala hlavu zbytečně, protože když později konečně vyšla pravda najevo, přestala jsem se divit. Altán zůstal v zahradě po bývalém majiteli domu a můj dědeček se musel v kupní smlouvě zavázat, že romantickou stavbu nejen nikdy nezbourá, ale bude o ni pečovat, obnovovat nátěr a ošetřovat popínavé růže na bílém mřížoví po dobu příštích třiceti let! O letní dům asi hodně stál, jinak by kvůli němu neprodal pole a kus lesa po rodičích, ale zapeklitá klauzule ve smlouvě mu ležela v žaludku. Mně připadalo takové vysvětlení nudné a zklamalo mě, naštěstí však mělo i svou výhodu – altánová dostaveníčka jsem mohla napříště podstrkovat neznámým milencům z předminulého

století a nevinu drahé babičky považovat za prokázanou.

Tehdy jsem nemohla tušit, že „pravda“, kterou jsem se dozvěděla, objasňovala pouze důvod dědečkovy mrzutosti, zatímco pravé tajemství růžového altánu teprve čekalo na své rozluštění.

* * *

V nejzazší paměti mám uložený i obrovský zahradní stůl, monstrum na železných, všelijak umělecky pokroucených nohách podpírajících těžkou mramorovou desku. Vidím samu sebe jako sotva tříleté dítě, které pod stolem dovádí se štěňátkem a nedbá na babiččino varovné volání z kuchyňského okna: „Pozor, uhodíš se o desku a bude tě bolet hlavička!“ Když se to stane, pláč nejdřív utiší náruč, do které se vejde všechna láska světa, a vzápětí přispěje troškou útěchy i přísný dědeček. Nasadí si zahradnický slamák, popadne trakař a vozí mě i štěně po zahradě tak dlouho, až se všichni tři se smíchem svalíme do trávy. Ale to už nás babička svolává k svačině gongem vyrobeným z kusu kolejnice, mramorová deska dostává bílý kabát se zelenými kostkami a už není nebezpečná.

Ubrus si zapamatuji na celý život, a když se mi o půl století později podaří na jarmarku koupit podobný, šťastně svolávám k svačině vlastní vnoučata. Zahradní stůl už bude mít v té době mramorovou desku napříč prasklou, ozdobné železné nohy zrezivělé a stát bude docela jinde, ale záleží na tom? Na chvíli se všichni znovu ocitneme v letním domě na kopci, a až se sklidí nádobí, na kostkovaném ubruse si můžeme zahrát šachy nebo dámu jako kdysi. Paměť nám k idylce ochotně přivolá vůni borovic a smrků ze zahrady mého dětství i sladké aroma zavařovaných jahod a malinové šťávy z babiččiny kuchyně a iluze bude dokonalá.

Další vzpomínka na letní dům je prozaičtější – babička mě vleče za ruku do strmého kamenitého kopce vedle kočárku naloženého potravinami a konvemi s vodou, kočárek tlačí teta Antonie. Naše studna v zahradě toho roku vyschla, protože byla příliš vysoko, a já budu jednou všechny tehdejší ženy z letního domu dodatečně dekorovat trpitelskou korunou. Dlouhý svah cesty k domu svíral se silnicí asi třicetistupňový úhel, konve byly tři a každá vezla deset litrů vody…

Z tety (správně pratety) Antonie, babiččiny upovídané sestřenice a pomocnice, se brzy pokouším vytahovat rodinná tajemství. Na altán se dědeček zlobí proto, že se o něj musí starat, to už víme, ale i malé dítě si muselo všimnout napětí mezi ním a jeho dcerou, mou matkou! Proč s ní skoro nemluví? A proč ona je ke svým rodičům tak studená? Na tyhle otázky jsi ještě malá, Dituško, uhýbá teta a svírá tenké rty nad špičatou bradou. Nelámej si s nimi hlavu!

Jenže já jsem vytrvalá a z narážek, náznaků i útržků rozhovorů, zaslechnutých u pootevřených dveří, si odpověď složím sama. A je to hotová divočina, jak říká babička nezkrotnému plevelu na zeleninových záhonech. Dědeček se zlobí na dceru za to, že v sedmnácti letech utekla z domu i ze školy ke kočující divadelní společnosti a rodina o ní rok nevěděla! A dcera nemůže rodičům zapomenout, že ji násilím vrátili a zmařili tak všecko, po čem toužila. Jak si s takovým hlavolamem poradíš, všetečná Dito? Nemělas to radši nevědět?

Zahradní stůl ke mně po mnoha letech promluvil ještě jednou a aspoň část rébusu uvedl na pravou míru. Připomněl se mi mramorovou deskou na dědečkově náhrobku se zlatým nápisem Stanislav Lánský, 1890–1944. Byl vlídný letní podvečer, stála jsem u něj poprvé po návratu do rodného hnízda, a vtom se za mnou ozvalo:

„Váš dědeček byl moc hodný pán. Já se učila u modistky ve vedlejší ulici a jednou v létě, když jsme měly krámské dveře otevřené na ulici, šel kolem a řekl: Tak to pěkně ušijte, děvenky, a hlavně klobouček pro moji dceru, ať je fešanda! Potom přišel klobouk zaplatit a vás vedl za ruku, tehdy vám bylo pět šest roků a měla jste námořnický kabátek…“

A tak mi drahý dědeček prostřednictvím pamětnice, která se vydala s oprýskanou konvičkou pro vodu ke hřbitovní studni, po padesáti letech prozradil, že měl moji maminku rád a odpustil jí mnohem dřív než na smrtelné posteli, jak se v rodině odjakživa šeptalo. Asi proto, že se vrátila ještě včas, aby dostudovala ten svůj slavný učitelský ústav, vdala se, její manželství bylo šťastné a navíc obdařilo prarodiče vytouženou vnučkou. Mělo jen jednu vadu – můj otec, už trochu starší profesor botaniky, pracoval externě pro nějaký pražský vědecký ústav, a protože si nepřál, aby jeho mladá žena šla učit, „zaměstnal“ ji doma jako svou soukromou asistentku. Před válkou jezdil často do ciziny, po pětačtyřicátém roce okamžitě pokračoval a brzy nadchl pro své veledůležité výzkumy cizokrajné květeny i moji maminku, takže se jim věnovali oba. V prvních dvou letech po válce pobývali v zahraničí (podle babičky kdoví v jaké tramtárii) víc než doma, mě nechávali u prarodičů a po návratu se vždycky divili, jak jim dcerka zase povyrostla. Moji prarodiče nad takovým způsobem rodinného života vrtěli hlavami, ale zároveň se radovali, že mají vnučku často u sebe, ať už na venkově, nebo ve městě, a můžou ji rozmazlovat. A letní dům se zahradou byl k tomu zvlášť příhodný, což mohu dosvědčit já, řečená vnučka rozmazlovaná ze všech stran.

* * *

Poznala jsem v životě mnoho zahrad a milovala jsem všechny, ale jedna mi doslova učarovala. Vymyslel (?) si ji autor románku o slepé dívce, která se smutně procházela mezi sochami a sedávala na kamenné lavičce pod břízou. Tvář s tmavými brýlemi nastavovala slunci a byla stejně krásná a tajemná jako zahrada skrytá za živou hradbou vzrostlých tújí.

Růžovobílý altán v zahradě letního domu se mi zdál neméně tajemný a nesnesitelně napínal mou zvědavost, skoro mi nedal spát. Proč jenom jeho bývalý majitel trval na tak zvláštní podmínce, když dům se zahradou prodával? Muselo v tom být nějaké romantické tajemství! Jenže mi bylo sotva deset, na dědečka jsem si s otázkami netroufla, babička mlčela a rodiče se o prázdninách v letním domě vždycky jen mihli, aby zkontrolovali můj zdravotní stav. Pátrání po záhadách kupní smlouvy jsem tedy odložila a místo toho jsem začala tajně sepisovat originální babiččin slovníček, silně poznamenaný rakousko-uherskou minulostí dlouho utlačovaného českého národa a propletený lidovým nářečím všeho druhu. Dědeček jednotlivé babiččiny výroky občas komentoval ironickou poznámkou „Tři sta let jsme trpěli, že?“, ale já jsem se upřímně bavila a jazykové skvosty shromažďovala dál.

Otcovy rodiče jsem nepoznala, oba odešli do nebe v době, kdy já jsem tam ještě byla, a zbyly po nich jen fotografie na tatínkově psacím stole. Zato prarodiče z matčiny strany jsem měla doopravdy a naživo a dětství bez nich jsem si neuměla představit.

Často vzpomínám na dědečka a lituji, že jsem si za jeho života dostatečně neuvědomila, jaké porozumění měl pro mou tehdy devítiletou duši. On, na pohled tak strohý, až odměřený právník, mi tři roky před svou smrtí koupil brožovanou knížku, která se na mnoho let stala nejčtenější favoritkou mé tehdejší knihovny. Její papírový kabátek se brzy dostal do tak dezolátního stavu, že jí ostatní knihy moji přízeň opravdu nemusely závidět. Když však měl být Tatíček Pavouk po několika letech kvůli své totální opotřebovanosti svěřen zkušenému knihaři k odborné renovaci, spočívající ve slepení otřepaných listů a jejich svázání do knižní podoby, svůj poklad jsem cizím rukám nesvěřila. A taky bych jej nikdy nevyměnila za žádné z pozdějších vázaných vydání s vtipně přeloženým názvem Táta Sekáč. Neobsahují totiž věnování z roku 1941, které mi za pěkné vysvědčení vepsal do knížky dědeček zeleným inkoustem …

Taky babička Karolina měla dvojí podobu, i když v trochu jiném smyslu. V letním domě nosila širokou květovanou zástěru, zavařovala ovoce, brala mě do lesa na lišky a špičky do polévky a vyprávěla mi překrásné pohádky o kytičce zvané slzičky Panny Marie, zatímco po návratu do města chodila od podzimu do jara v upjatých elegantních šatech a s černou sametovou stužkou kolem krku jako pravá dáma. Přitom měla ve starožitné komodě několik bílých, silně naškrobených zástěr s volány a krajkami a často mi je ukazovala, patrně aby podnítila mou chuť k ručním pracím, ale na ní jsem je viděla jen výjimečně. Když jsme přišli na návštěvu nebo na nějakou rodinnou oslavu, babička už měla většinou uvařeno a upečeno a vítala nás v jídelně dokonale upravená. Postupně mě seznamovala i s Domácí kuchařkou M. D. Rettigové, na rozdíl od neposkvrněných bělostných zástěr značně ohmatanou a umaštěnou, a protože jsem si v pozdějších letech skutečně oblíbila šití i vaření a pečení, je dost pravděpodobné, že tyto cílené demonstrace tehdy kýžené kořínky zapustily.

Babiččina dvojí podoba spočívala v tom, že se hanebných germanismů a dalších patvarů či jadrných lidových výrazů nevzdávala v žádné ze svých dvou rolí, a právě ta bizarnost mě fascinovala. Ráda jsem se učila šít na její „mašině“, byla „najgerif“, jak to dopadne, a konzumovala výborný karásek s „culifindou“. Zpětně si však uvědomuji, že o dvojí podobu „v jiném smyslu“ možná ani nešlo – ke květované zástěře se docela hodil i dědečkův zahradnický slamák. Zahrada letního domu měla zkrátka magickou schopnost proměňovat přísné advokáty a velkoměstské dámy ve vlídné, laskavé, nekonečně obětavé a věčně mladé staroušky dobráčky.

Já jsem se za Rakouska-Uherska nenarodila a můj slovník byl poznamenaný pozdějšími vlivy, ale přesto jsem přišla na svět tak dávno, že dnes pamatuji už jedenáct prezidentů. První z nich se ke mně ve Stromovce sklonil z koně jako na obrázku z čítanky a zeptal se na moje jméno, ale kdo bude poslední, to stejně nevím, tak proč bych je vypočítávala a hodnotila? Toto pochybné potěšení ráda přenechám povolanějším a opravdové memoáry významnějším. Zažila jsem německou i ruskou okupaci, druhou světovou válku se čtyřmi nálety zblízka a nikdy nekončící politické hašteření plné zvratů ve všech osmi dekádách svého života, ale s tím ať si poradí historici a politologové. Obyčejný člověk jako já se proto může ve vzpomínkách s chutí věnovat událostem a věcem nepodstatným, třeba – růžovému altánu. Aspoň do určitého věku nebo historického mezníku, před nímž už se oči zavírat nedají.

* * *

V době mého narození měl můj dědeček za sebou sedm let problematického smluvního závazku, a když roku 1944 ve čtyřiapadesáti zemřel, ke splnění povinných třiceti let jich zbývalo ještě devět. Altánu se nikdy nedotkl ani prstem, radši platil drahého zahradníka, který dvakrát do roka opravil nátěr a dal do pořádku růže, jenže na tyto výdaje ovdovělé babičce nezbývalo. Udržovat dva domy taky nemohla, a tak bylo jasné, že bude muset letní dům prodat a altán ponechat nejistému osudu.

Prodej domu, který proběhl díky známému advokátovi a dědečkově bývalému příteli poměrně snadno, pozůstalostní řízení a další úřední záležitosti se odbývaly mimo mě. Jako chudokrevnou bledulku mě rodiče tehdy poslali na prázdniny do ozdravovny, a když jsem se vrátila, babička už byla se všemi zavařeninami, naloženými houbami, mateřídouškou provoněnými peřinami i částí nábytku z letního domu natrvalo přestěhovaná do městského domu v Příbědech.

V den, kdy mě rodiče přivezli z ozdravovny, babička od rána čekala u nás doma v Březové ulici na druhém konci města a vařila slavnostní oběd na uvítanou. Uslyšela auto, sešla k brance a já se zhrozila, jak je smutná, unavená a přepadlá. Přičítala jsem to ztrátě dědečka, vždyť sama jsem pro něj taky upřímně truchlila, ale když jsme jí přišli za několik dnů návštěvu oplatit, při svačině na malé terase jejího příbědského domu jsem pochopila, že se těžce loučila i s venkovem. Prostřeno bylo totiž na známém zahradním stole s mramorovou deskou, přivezeným z letního domu! Zelené kostky na bílém ubruse připomínaly její milované břízy a kolem stolu stály i čtyři těžké železné židle s kvítkovanými polštářky, aby dřevěná sedadla z latěk zčernalých deštěm nikoho netlačila. Dnes by si někdo na takové monstrum nepoložil ani kabelku, ale já jsem přivítala ten kousek zahrady svého dětství radostným výkřikem. Jenže rodiče rozpačitě mlčeli, a tak dobře vychovaná bledule zmlkla taky a pustila se do švestkového koláče. Po chudé kuchyni v ozdravovně, která se bezmocně zmítala mezi základním posláním vykrmovat svěřené děti a nekompromisně omezenými příděly poválečných potravin, jsem se domácích dobrot nemohla dojíst.

I babiččin měšťanský dům, vtisknutý mezi dva podobně letité činžáky blízko nábřeží, měl vlastní zahrádku, aspoň tak se v rodině tomu žertu matky přírody říkalo. Byl to necelý akr černé neúrodné půdy ve tvaru trochu křivého trojúhelníku, utopený hluboko mezi vysokými zdmi a oddělený od dvorku nízkou zídkou s kovovými mřížemi a brankou. Vlevo za dvorkem s dřevníky, kůlnou a prádelnou se tyčila boční zeď sousedního domu a její střecha s půdním vikýřem, přeponu trojúhelníku tvořila zadní stěna babiččina dvoupatrového domu a z pravé strany tiskl

„zahrádku“ stejný činžák úzkou větrací šachtou bez oken. V tom tmavém zahradním dolíku, jehož půdy se slunce nikdy nedotklo jediným paprskem, živořila jen slabá travička a uprostřed v kruhovém betonovém bazénku, naplněném uschlou hlínou a zakrývajícím dávno vyschlou studnu, nerostla ani ta.

* * *

Ta první návštěva u babičky po jejím trvalém přesídlení do Příběd dopadla nevalně. Seděli jsme na vlídné terase u koláče s culifindou, ale napjaté ticho by se dalo krájet, jak se u nás v Čechách říká, a moje matka nevydržela. Po povinném poděkování za drahý dar, kvůli kterému s otcem přišli, se uprostřed svačiny zdvihla, chladně se rozloučila s tím, že se pro mě večer staví, a byla pryč. Tatínek se tvářil nejistě, ale jen mě beze slova políbil na čelo a následoval ji.

Sotva dole bouchly domovní dveře, babička řekla: „Maminka se zlobí, ale neboj se, každý trucování je jak jarní tání. Koukni!“ Popadla mě za ruku, abych nepřepadla přes zábradlí, a postrčila mě stranou až do kouta terasy, odkud bylo shora vidět do trpasličí zahrádky. A tehdy jsem poprvé sama na sobě poznala, co znamená vytřeštit oči. Skoro celou zahrádku zabíral – růžový altán! Tentokrát mi zabránila ve výkřiku babička vlídnou dlaní: „Tiše, ať neprobudíš Šípkovou Růženku, princ ještě nepřijel!“

Dodatečně jsem porozuměla prudké hádce rodičů, kterou jsem zaslechla předešlý večer z jejich ložnice. „Samozřejmě jí pojedeme poděkovat, jenže nebýt toho bláznivého nápadu, mohlo stát stěhování polovic a zbylo by na užitečné věci!“ zlobila se matka.

„Těch jejích vrtochů mám právě dost, a ty se jí ještě zastáváš!“

Poděkování se týkalo nového auta, které se po prodeji letního domu objevilo v naší garáži, a vrtochy samozřejmě altánu.

O zbytek peněz utržených za letní dům se babička rozdělila se mnou. Když rodiče tehdy terasu opustili, podala mi spořitelní knížku na heslo „Altánek“ a řekla s něžným úsměvem: „Měli jsme doma taky takový, chodila jsem si tam vyšívat výbavu.“ Její tvář se prosvětlila a já jsem najednou viděla, jak byla moje babička zamlada hezká a šťastná, když si na to svoje šestero povlečení, dvanáct ručníků, šest ubrusů, dva tucty utěrek a kdoví co ještě vyšívala kytičky a monogramy a těšila se na budoucnost se švarným ženichem, který jí do jejího milého altánku chodil krást hubičky. Jsem si jista, že ten se dědečkovi tenkrát rozhodně nezajídal!

Letní dům už rodině nepatřil a o tajemném růžovém altánu jsem kromě smlouvy pořád nic bližšího nevěděla. Babičce zřejmě přirostl k srdci, to šílené stěhování určitě nepodnikla jen z pocitu povinnosti k jeho neznámému exmajiteli. Ale jak dokázala přimět moje rodiče, aby jí nápad s altánem schválili?

Babiččin zasněný úsměv se vmžiku proměnil v mírně spiklenecký: „Tvoji rodiče o tom nevěděli, tohle jsem si zařídila sama až po hlavním stěhování. Stálo to dost, jenže moje čisté svědomí stojí za víc. Jenom růže se stěhovat nedaly a tady by se stejně neujaly, tak jsme je tam s Antonií aspoň přesadily na záhon. Chceš se na altánek podívat zblízka?“

Chtěla jsem. Opravdu tam byl, růžový altán z letní zahrady trůnil mezi vysokými šedivými zdmi a měl pro mě ještě jedno překvapení. Z kulatého otvoru vyříznutého uprostřed podlahy vykukoval známý nízký bazének, už bez uschlé hlíny a přikrytý hladkým kulatým dřevěným víkem, v němž jsem poznala tehdy oblíbené

„vodní kolo“ zbožňované dětmi na všech koupalištích. I s ním přikrýval bazének bývalou studnu a na tom všem seděl altán opravdu jako král na trůně. Babiččina vynalézavost neznala hranic, a ještě se za ni omlouvala: „Jinak by se sem nevešel. Ale bazének je z pevného betonu, klidně v něm můžeš chovat zlaté rybky!“

Navečer se ozval zvonek. Šly jsme dolů, rozloučily se a já jsem nasedla do nablýskaného tmavěšedého auta s bílými pneumatikami. Byla to Tatra 87, v roce 1937 výkřik módy a dokonalosti a ve druhém roce po válce pořád ještě vzácnost, jak mě poučil otec, jenže já jsem jeho nadšený výklad skoro nevnímala. Svírala jsem v kapse spořitelní knížku a v duchu se připravovala na bouřku, která doma propukne kvůli heslu „Altánek“.

Bouřku jsem přežila díky laskavému tatínkovi, který se obětavě proměnil v hromosvod a rozhněvanou maminku jakžtakž uklidnil. Trávili potom hodně času v pracovně nad mapou nějaké další tramtárie, kam se chystali, a já se tehdy definitivně smířila s poznatkem, že vztah mezi zetěm a tchyní může být někdy lepší než mezi dcerou a matkou. Bylo mi to líto, protože jsem měla ráda všechny tři.

Babičku jsem navštěvovala častěji, než se mamince líbilo, ale nemohla jsem si pomoct. Někdy jsem matku podezírala, že nemůže zapomenout na své zmařené sny o divadle, a občas se proto zlobí na celý svět, a v takových chvílích jsem ráda utíkala k babičce a do panenčího pokoje v jejím domě, i když o utíkání v pravém slova smyslu nemohlo být řeči. Od deseti let jsem k ní sice směla chodit přes půl města sama, ale z budky před domem jsem pokaždé musela telefonovat, že jsem dorazila v pořádku. Moji rodiče marně nabízeli babičce zavedení telefonu do domu.

„Místo návštěv byste jen zavolali…“

Jak vlastně vznikl název panenční pokoj? Byla to jen místnost s prádelníkem a dvěma postelemi, kde jsem přespávala já a jedna vzdálená teta z Moravy, když jednou za rok přijela na návštěvu. Sestřenice Libuška a bratranec Bohouš panenčí pokoj skoro neznali, chodili k nám málokdy a důvod mi nikdo nevysvětlil, a když se moje nejvěrnější kamarádka odstěhovala z Příběd, už jsem nikoho nezvala. Pokoji se mělo říkat hostinský, ale to mi čpělo hospodou a pokoj pro hosty zase nepravdou, protože já ani teta jsme cizími hosty nebyly, a tak dostal jméno panenčí nejspíš podle vysokého prádelníku, v jehož přihrádkách byl schovaný můj miniaturní dětský ráj. A k němu patřily i moje skromné panenky.

Nevím, kam se ve víru času poděly, ale chci uchovat aspoň jejich dnes už historickou podobu. Dvě maličká porcelánová miminka s namalovanými řasami kolem nebesky modrých očí pamatovala dětství mé matky, stejně tak i dlouhonohá „anglická“ panna s porcelánovou hlavou, tělem ušitým z vycpaného voskovaného plátna, strnule udivenýma skleněnýma očima a uhrančivě černou parukou.

„Kdo ji vlastně mamince dal? Odkud se tady vzala anglická panna?“ zeptala jsem se jednou babičky.

„Když anglická, tak asi z Anglie,“ zněla nezvykle kusá odpověď, a já jsem měla nový důvod k fantazírování. Babičce při strohé odpovědi nepatrně zrůžověly tváře! Proč? Nabízelo se hned několik tajemných příběhů, představivost dostala zelenou… Ostatní panenky patřily mně a byly tři. Jedna hadrová, druhá velká mrkací a třetí, taky z kaučuku a nejmilejší ze všech, měřila jen patnáct centimetrů, prodávala se za dvě koruny pod jménem Plaváček a bydlela v papírovém kufříčku za 10.Kč i s postýlkou a oblečením, které jsem jí z klůcků od švadleny s přiléhavým jménem Střihavková nešikovnýma rukama sama vyráběla. Plaváček se vešel i do malého kočárku s okénky a slídou, ale s tím jsem si nehrála, protože mi ho maminka za války z nedostatku hraček v obchodech koupila při návštěvě Prahy od neznámé paní z tramvaje po jejích odrostlých dětech. Aniž jsem znala budoucí pojem second hand, už tehdy jsem k němu zřejmě chovala nedůvěru.

V ostatních prostorách prádelníku se tísnila dnes skoro zapomenutá halma, blechy i nesmrtelné Člověče, nezlob se, taky šachy, které mě díky dědečkovi bavily od pěti let, a loutkové minidivadlo. To byl celý ten můj dětský eden, a přece měl velké kouzlo a nekonečné možnosti tvořit další světy. Stačilo jen popustit uzdu fantazii a hrát si a hrát, dokud se nám nezačaly klížit oči a někdo nás nezahnal do postele. Tehdejší dětský svět byl neuvěřitelně skromný, ale ničím nenahraditelný.

* * *

Roky běžely a panenčí pokoj postupně ztrácel svůj půvab. Rostla jsem, události kolem mne se do mého dětského světa dobývaly čím dál víc a já jsem před nimi dveře nezavírala.

V prvním roce po válce jsme všichni podlehli omamné závrati ze štěstí, že utrpení skončilo, a já jsem z té radosti nepropásla ani vteřinu. Zamilovala jsem se, vstoupila do skautského oddílu, propadla čaromoci swingu. V dalším roce všeobecné nadšení pohaslo pod vlivem ostrých politických tahanic, které jsem už jako novopečená gymnazistka vnímala, a na prahu třetího uhodil krutý mráz – únor 1948. Já chci ale ve svých vzpomínkách co nejdéle vonět k čerstvé malbě učeben a chodeb našeho starého gymnázia, k půvabu příbědských parků a nábřeží, ke skautským táborákům i divadelním šatnám propůjčeným nám, mladým ochotníkům, zkrátka k tomu všemu, co přinášel každý radostný den, než pohltil rudý ohňostroj půlku Evropy. Kromě toho jsem dala slib růžovému altánu a musím se ho držet!

* * *

Končily prázdniny před kvartou a já měla spoustu nových a vzrušujících starostí. I tak jsem si ale ještě v posledních teplejších dnech přišla povídat s babičkou do růžového altánu. Vonné květinové objetí mu chybělo, zato oprýskaný nátěr babiččin nápaditý soused na několik místech opravil originálním způsobem – růžemi neuměle a vlastnoručně namalovanými! Bílá barva pořád ještě nebyla k mání, zřejmě se všechna vypotřebovala na zabarvování německých nápisů z války…

„Tohle sedátko se při stěhování nějak zkřivilo,“ řekla babička, zabalená do teplého svetru. „Nešlo pořádně sklapnout, tak jsme chtěli uvnitř urovnat nějaký věci a koukej, co jsme našli!“ Sedátka se říkalo třem podlouhlým bedýnkám, které měly víka potažená vikslajvantem a pod ním prostor pro zahradnické

nářadí. Stály podél stěn a sloužily k sezení jako lavičky.

Babička mi podala podivný předmět: plochý kovový kroužek bez uzávěru, který se na moje úzké zápěstí dal navléknout jako náramek. Při bližší prohlídce se objevilo slabě vyryté číslo 7 a záhada růžového altánu znovu ožila, ale babička mě nepustila ke slovu: „Až budeš mít po tanečních, udělej si některou neděli čas a přijď, pomůžeš mi s něčím.“

Ochotně jsem slíbila a dál nevyzvídala, i když mě svrběl jazyk. Znala jsem babičku – dokud nebude sama chtít, nepoví. Chodila se mnou potom na všechny prodloužené a byla i na věnečku, ale o altánu se nezmínila ani slovem. Měly jsme v té době mnoho důležitějších témat a věnovaly jsme jim veškerou energii, a to i s mou maminkou, která na podzim s otcem výjimečně neodjela a chystala se za ním až po vánočních svátcích.

* * *

Dovolím si další odbočku ke staromilné chvále věcí nenávratně ztracených. Byla jsem dívka, jsem žena a píšu příběh pro ženy. Jak bych mohla nenakouknout do svého tehdejšího šatníku?

Přestože válka před dvěma roky skončila, potraviny byly stále ještě na přídělové lístky a boty, šaty i látky na takzvané body. Neměla jsem ponětí, odkud babička s matkou vykouzlily černé „italské“ lodičky s půvabným řemínkem kolem kotníku, a záhadné byly i balíky růžového tylu, zelinkavé krajky a bleděmodrého žoržetu. Všechny tyto poklady přinesly jednou pozdě večer, ukázaly mi je a s tajemnými úsměvy prozradily, že budu v tanečních vypadat jako princezna! Singrovka potom hrčela celé dny, babička s matkou mi ušily pohádkové šaty jako pro Popelku a v tanečním sále z křesla pod zrcadlem mi na prstech ukazovaly, kolik tanečníků jsem v jednom kole vystřídala. Luxusní látky i střevíce zřejmě pocházely z černého trhu, který tehdy v zemi čile panoval, ale já jsem po jejich původu radši nepátrala.

Měla jsem ještě jedno tajemství. Přítelkyně mé maminky z mládí, která měla dceru v mém věku, nás hned v prvních květnových dnech pětačtyřicátého roku pozvala do Plzně telegramem: „Přijeďte aspoň na skok, musíte to vidět!“ Myslela tím osvobození Plzně americkou armádou, ale tehdy se stalo ještě něco, o něčem neměla tušení. Její Olinka, jak mi tajně svěřila, se poprvé opravdu zamilovala! Když ji na náměstí uprostřed jásajících Plzeňanů objal dlouhán v americké uniformě, zdvihl ji, zatočil s ní jako s panenkou a začal ji učit swing, ztratila hlavu. Ani vysvětlení, že se podobá jeho sestřičce včetně copů a barvy očí, což jí kdosi ochotně přeložil, už na jejím nevinném vzplanutí nic nezměnilo, jen k němu ještě přibyla sesterská sympatie k neznámé oklahomské dívce. A já si ještě dnes při vzpomínce na ni občas zabrnkám tehdejší šlágr, který znala celá plzeňská Škodovka: „Naučil mě říkat sweetheart a já byla tak šťastna s ním, sladce šeptal mi Y love you a jmenoval se Jim…“

I já jsem měla v té době první lásku, a jak nevinné a sladké to všechno bylo, věděl jen růžový altán. Jak jinak, vždyť cukrkandl k cukrkandlu sedá. Byly to nádherně bláznivé časy a všichni jsme si je vychutnali naplno a včas. Měli jsme přece ten vzácný dar – nevěděli jsme, co nás čeká…

A zákonitě to byly i časy mých odvážných dohadů kolem

„anglické panny“. V období vlastní první zamilovanosti jsem znovu pustila „fantazii na špacír“, jak říkala babička. Co když dostala pannu původně ona, třeba od nějakého anglického vojáka za první světové války?

Jednou odpoledne, když jsme v panenčním pokoji uklízely, jsem jí tu ošemetnou otázku položila: „Babičko, nebyla jsi v mládí taky dobrovolná ošetřovatelka v lazaretu jako Meredith v tom včerejším filmu?“

Odpověď zněla tentokrát mírně, ale jestli babičce zase zrůžověly tváře, to jsem nemohla vidět, protože ponořila hlavu do skříně a začala horlivě přerovnávat krabice s klobouky: „Ty máš ale nápady… V lazaretu byl tvůj dědeček se zraněním, já ne. Vrátil se v osmnáctým roce a brzy nato jsme se vzali…“

Škoda, pomyslela jsem si, ale pohádky o anglické panně ani otazníku vznášejícího se nad jejím původem jsem se nevzdávala. Třeba bude něco vědět maminka? Až se vrátí, musím se jí zeptat.

Poválečné roky byly hodně skromné a potravinové lístky nás trápily, měly však i pozitivní účinky – nám mladým nehrozila nadváha a zvykli jsme si na střídmý jídelníček. Jen dodnes nechápu, jak mohla babička z tak malých přídělů tak výborně vařit. A neměla ledničku, maso jsme balily do hadrů namočených v octu a stejně jako svařené mléko v kameninových hrncích jsme je uskladňovaly ve sklepě. Kolikrát za den jsem se já do toho sklepa naběhala! A pro uhlí! Možná i tohle spolu s jednoduchým jídelníčkem a skautským tréninkem fyzické zdatnosti přispělo k mé celoživotní štíhlé linii. V těch dvou nádherných letech po válce nám zkrátka nic nemohlo pokazit radost ze života.

A kam se poděla naše dětinská potěšení? Desítky hezkých šatů a střevíčků, panenky, pohlednice, plnicí pera, polštářky, aktovky, deštníky, celý pestrý kolotoč milých průvodců mladých let? Jsem ráda, že to nevím a že místo jejich stárnutí a smutných konců je vidím stále ve svěžích barvách, které nikdy nevyblednou.

Jen knihy zůstaly, ty stárly se mnou. A jak už to mezi lidmi a knihami bývá, náš společný přibývající věk setřel hranice mezi minulostí a přítomností, víc a víc nás sbližoval, až nás spojil nerozlučným poutem, a na počtu vrásek v tomto případě vůbec nezáleželo.

* * *

Sbohem, panenky a meditace o garderobě. Zatím máme teprve po tanečních, je nedělní odpoledne a já jdu navštívit babičku, jak si přála. S čím asi potřebuje pomoct? Tipuju kamna, ale která? Americká určitě ne, o briketách stejně jako o koksu do násypných se zatím nikomu nemůže zdát ani v nejbujnějších snech, takže jejich veselé ohníčky za skleněnými okénky ještě dlouho neuvidím. Veškeré uhlí kupované na příděl, kterému se říká hnědý šmejd nebo mour, polyká kuchyňský sporák, proto jsou násypná kamna v pokoji i kachlová v ložnici trvale studená a babička topí pilinami, jenže napěchovat jimi těžký buben a vynést ho ze sklepa nedokážu, i to si vzal na starost soused. A dříví? Dvě kola štípaného na měsíc nestačí ani na zátop v kuchyni a z dřevníku mizí hned první týden. Prasklý kotel v koupelně opravit neumím a „bubínek“, u kterého jsme se za války s babičkou ohřívaly aspoň chvilku před spaním, než jsme se odhodlaly skočit do ledových peřin, už je na zaslouženém odpočinku v kůlně. Kamna jako důvod pozvání jsem tedy vyloučila a byla jsem čím dál zvědavější. Blížila jsem se k babiččině domu, ale k pravdě jsem se za celou cestu nepřiblížila ani o milimetr.

* * *

Měla jsem klíč od domovních dveří. Odemkla jsem a prošla chladnou chodbou i dolní verandou, abych pozdravila a odprosila altán, že ho zanedbávám kvůli tanečním. Na dvorku jsem došla k brance a podívala se do zahrádky. Mříže z bílých latěk, které tvořily stěny altánu, už byly pomalované neumělými růžemi tak hustě, že byly skoro růžové! Chudák soused, ten to asi od babičky schytal, pomyslela jsem si. Nebo si u něj ty hrůzostrašné ornamenty objednala, aby se jí tolik nestýskalo po růžičkách opravdových?

Vtom jsem si všimla nějakých divných stínů – mřížemi bylo špatně vidět, ale rozeznala jsem dvě postavy. V altánu někdo seděl! Zbaběle jsem vycouvala, úprkem vyběhla schody a mačkala zvonek jako na poplach. „Babičko, v altánu někdo je!“ volala jsem, ale babička nebyla nijak překvapená. Šetrně mě vzala za ruku a vedla mě do pokoje jako nemocnou. „Nebuď tak vystrašená,“ řekla konejšivě, „něco se ti zdálo…“

Táhla jsem ji dolů: „Musíš se tam podívat, jinak bys mi nevěřila! A já potom doběhnu pro strážníka!“

Nakonec přikývla: „Abys měla klid…“ Po točitém schodišti sestupovala pomalu a nezrychlila krok ani dole v chodbě, a když jsme konečně došly na dvorek a otevřely branku, altán byl prázdný.

Z telefonní budky před domem jsem zavolala matce, že u babičky přespím. Přijala zprávu klidně, asi už byla duchem v Brazílii, kam se chystala za otcem.

Zamkly jsme domovní dveře, kterými asi vetřelci vešli i odešli, a vrátily se do bytu. Dostala jsem za úkol sundat záclony v pokoji, ale o cizích lidech v altánu už nepadlo ani slovo. Ležela jsem potom v panenčím pokoji s očima otevřenýma do tmy. Měla jsem silný pocit, že mě babička nepozvala jen kvůli záclonám, jenže tím trapným poplachem jsem všechno zkazila a zase nic nevím.

* * *

Vánoční svátky proběhly ve spěchu. Matka se připravovala na cestu, babička mi připadala ustaraná a já jsem pendlovala mezi skleslou náladou z matčina odjezdu a obvyklým vánočním okouzlením. A zasněžené město na tom bylo podobně, jenže politickou nejistotou a osudem koled a jesliček, jimž se začínal nepříjemně plést do života cizí děda Mráz, jsme se trápili všichni, kdežto za osud růžového altánu jsme nesly odpovědnost teď už jen my dvě – babička a já.

Tehdejší atmosféru mi dodnes sugestivně připomínají Berlinovy nesmrtelné Bílé Vánoce s Jiřinou Salačovou, později i s Bingem Crosbym a Rudolfem Cortésem. Celý poválečný repertoár Karla Vlacha si dnes můžu přehrát na CD nebo na internetu a vždycky mi ukonejší mysl, pohladí duši a utiší starosti. Skoro jako kdysi moje první gramofonová deska, koupená z druhé ruky za nekřesťanské peníze a vyprávějící o tom, jak „tiše padá sníh a leží v ulicích“. Jenže právě v tom je příslovečný háček – ta stará deska byla první, a všechno první je jen jednou s velkým J.

* * *

Stěhování k babičce proběhlo po Třech králích a bylo velmi jednoduché. Do panenčího pokoje jsem si přivezla tři kufry oblečení, knih a školních věcí, zamávala jsem matce na cestu do věčně zelených krajů, a když zmizela v mlze šedivé ulice, babička nám uvařila svůj oblíbený lipový lektvar na uklidnění a já měla na půl roku nové bydliště. Nebylo to poprvé, jenže tentokrát začalo moje bydlení u nábřeží vzrušujícím dobrodružstvím, které mě ze skleslosti rázem vyburcovalo.

„Byli to Málkovi,“ řekla babička z ničeho nic nad hrnkem vonného čaje a já jsem hned uhodla, koho myslí.

„Tehdy v altánu?“ zeptala jsem se pro jistotu.

Přikývla. „Málkovi, kterým jsem prodala letní dům. Čekala jsem, až tví rodiče odjedou, abych je zbytečně neplašila, ale teď už ti to říct můžu. Málkovi totiž přijeli do Příběd kvůli tomuhle.“ A bez dalších slov mi podala dopis s cizí známkou, adresovaný do Dakova… mrtvému dědečkovi!

° ° °

V Paříži, 5. listopadu 1947

Vážený pane!

Uplynulo již téměř 23 let ode dne, kdy byla roku 1925 uzavřena naše vzájemná smlouva o prodeji a koupi domu v Dakově. Žiji sice v zahraničí, ale hned po skončení války jsem navázal spojení s jistým pozorovatelem, který se v přísném inkognitu přesvědčil, že podmínku o altánu solidně dodržujete. Moje povinnost

mě však nyní vede za oceán, odkud tuto možnost již míti nebudu, a proto se k Vám obracím s dvojí prosbou. Za prvé spoléhám i nadále na Vaši serióznost a prosím o zachování altánu do konce sjednané lhůty. Za druhé naléhavě žádám o pokud možno urychlenou zprávu, zda mě u Vás v době od mého odjezdu v r. 1925 do dnešního dne někdo nehledal. Jestliže ano, sdělte mi laskavě, kdo to byl, o čem s Vámi hovořil a zdali máte jeho adresu.

Děkuji Vám za odpověď a jsem s úctou

Karel Vymazal, soukromník.

Adresa mého pobytu do 31. ledna 1948: Paříž, hotel…

° ° °

Položila jsem dopis na hnědý ubrus s květy vyšitými béžovou bavlnkou a dlouho jsem je zkoumala, jako by byly kdovíjak zajímavé. Nechtěla jsem rušit babičku v jejím smutku, dívala se totiž na dědečkovu fotografii ve výklenku starožitného příborníku a v očích měla slzy. Pochopila jsem, že musím být silnější.

„Babičko, nebuď smutná,“ řekla jsem. „Dědeček v nebi všechno vidí a my se musíme zachovat tak, jak by postupoval on. Panu Vymazalovi po pravdě odpovíme, ale zároveň začneme pátrat na vlastní pěst, co v tom všem vězí! Souhlasíš?“

Zřejmě jsem zatáhla za správnou nitku, protože babička se usmála, otřela oči kapesníčkem s krajkovým lemováním a stiskla mi ruku: „Ještě že tě mám, ty moje cácorko!“

* * *

Před námi byla sobota a neděle, takže jsme si slíbily, že s pátráním začneme až ráno a nejdřív se na to pořádně vyspíme. Nechaly jsme kvůli teplu otevřené dveře z jídelny do ložnice i do panenčního pokoje, kde se netopilo, daly jsme si na dálku dobrou noc a zachumlaly se do studených peřin. Než se babička pomodlila, já už jsem se zmítala v divokých snech o růžovém andělovi, který se nápadně podobal jistému sextánovi zvanému Dalí. Přezdívku podle slavného Salvadora dotyčný snášel, protože nesnášel Borka ani Dalibora, ale jinak byl docela normální a moc hezký. V gymnáziu se objevil v polovině školního roku, údajně se přistěhoval z Prahy.

Ráno hustě sněžilo. Po snídani se babička vypravila do kostela v předválečném dlouhém kabátě s persiánovým límcem, se stejně drahým zimním rendlíkem na hlavě (dědeček mu říkal bez obalu papacha) a štuclem (rukávníkem) na dlouhém tenkém řetízku ovinutém kolem límce, zhotovenými rovněž z obětovaného beránka. Jak se to srovnává s babiččinou křesťanskou vírou? napadlo mě pokaždé, když jsem ji v té parádě viděla, a tenkrát jsem se už zeptala: „V Persii zabíjejí kvůli téhle kožišině jehňata a symbolem křesťanství je přece beránek. Nevadí ti to?“

Dostala jsem odpověď šalamounskou a nevinnou zároveň:

„Tam mají jiného pánaboha, takže NAŠE beránky nezabíjejí.

A u nás je pečeme na Velikonoce na památku našeho Pána.“

Byla jsem odzbrojena. Persián, norek, liška, bizam, podšívky z křečků a kožichy všeho druhu včetně barvených králičích kůží byly tehdy běžné. Ve světě, který už není, neexistovala ještě žádná účinná hnutí na ochranu zvířat. Řekla jsem babičce, že vypadá jako ruská hraběnka, ale jen se pokřižovala, aby zahnala moje rouhačské řeči, a šla se poradit se svým pánbíčkem o těžkém problému, který se obětovaných jehňat netýkal. Jak má vysvětlit Karlu Vymazalovi, že se altán přestěhoval z výsluní krásné zahrady na venkovském kopci do mrňavého dolíku mezi začouzené příbědské činžáky?

Já jsem zatím doma stála u okna, do toho dolíku se dívala a prosila zasněžený a opuštěný „růžový“ altán o stejnou radu.

Do kostela jsem v té době chodila taky, ale jen poslouchat varhany, zatímco zpověď a docházení do školy na nedělní exhortu jsem navzdory babiččině domlouvání odmítala. S mou vírou to nemělo co dělat, jen jsem si už tehdy začala uvědomovat, že k ní žádného prostředníka nepotřebuji. Můj postoj určitě ovlivnil i hořký zážitek z dětství, který nemohu ve vzpomínkách obejít, i když patří k mému nejčernějšímu „trní“.

Rodiče mi dlouho tajili, proč mě jako pětiletou odvezli na rok do kláštera k voršilkám. Moje matka byla tehdy na umření a nechtěla, abych viděla její utrpení a nemoc zblízka. Nějakým zázrakem se po dlouhém pobytu v nemocnici a s pomocí bylinkářky nakonec z těžkého zánětu pohrudnice, a snad dokonce vody na plicích vyléčila, ale já jsem jí později předložila nemilosrdné vyúčtování: „Když táta celé dny pracoval doma nebo v Praze a ty jsi tak těžce stonala, jak říkáš, měli jste mě svěřit babičce a dědovi, byla jsem na ně zvyklá a měla bych se u nich určitě líp než u jeptišek! Proč jsi je neposlechla, když tě o to tolik prosili?“

Za ošklivé podezření, že mě matka poslala do kláštera jako úplatek svému pánbíčkovi a modlitbu za uzdravení, jsem se jí v dospělosti upřímně omluvila, ale trpký stín mezi námi hned tak nezmizel. Hrozba spojená s hluboce vštěpovanou vírou a bázní mě totiž strašila ještě dlouho po návratu z kláštera – jak mě tam sestry naučily, za nepatrné provinění jsem si doma klekala a prosila za zdraví rodičů a odpuštění hříchů! Ani další podrobnosti se nedají z paměti vymazat: nekonečné povinné klečení a modlení ve studené ložnici s kamennou podlahou, dlaně přísných sester, ztvrdlé prací na zeleninové zahradě, a jejich pohlavky a bolestivé šťouchance za každý malý přestupek při jídle nebo na procházce, přísný zákaz žalování rodičům pod pohrůžkou věčného zatracení. Moje zbožná matka brzy pochopila, že se dopustila velké chyby, a společně s otcem mi nepřirozené rituály důkladně rozmluvili, já jsem ale důvěru k „prostředníkům“ víry už nenašla.

Babička naopak z návštěvy u nejvyšších míst se vrátila jako vždycky posílená, klidná a odhodlaná k činu.

„Než odepíšeme panu Vymazalovi,“ řekla po obědě rezolutním tónem, „chci vědět, co je to vlastně za člověka.“

Otevřely jsme posvátný dědečkův psací stůl a pečlivě prohledaly všechny jeho zásuvky a přihrádky, ale kromě ošemetné kupní smlouvy jsme našly jen právnickou korespondenci, všelijaké oběžníky, bankovní účty a dopisy od advokáta z doby, kdy smlouvu v zastoupení Karla Vymazala připravoval. Po jejich prozkoumání jsme nebyly o nic chytřejší, když vtom z kupy úřední korespondence vykoukl růžek obyčejné dopisní obálky, jejíž adresa byla psána nevypsanou neznámou rukou. Dopis patřil také panu K. V., jenže od advokáta ani od mého dědečka nebyl! Neznámá teta jménem Vlasta v něm zoufale prosila K. V., aby TO nedělal: „Prosím tě, Karle, seber se a vem rozum do hrsti, jestli to uděláš, budeš do smrti litovat! Je to hřích, takový jednání, nebojíš se Pánaboha?“

Psaní pokračovalo ve stejném duchu, ale proč se měl K. V. bát Pánaboha, k čemu se chystal a co bylo tajemné TO, jsme se nedozvěděly. Něco cenného však dopis přece jen obsahoval – razítko na obálce. Bylo na něm jméno městečka blízkého vesnici Dakov, a tu jsme přece dobře znaly! Růžový altán ze zahrady na kopci ležícím právě za jejími humny nám tedy nečekaně přišel na pomoc. Byla to magie! Okamžitě se mi vybavila souvislost s prorockým snem o růžovém andělovi a znamení dostalo razítko na cestu. Na cestu Dity s Dalím, odchovancem Rychlých šípů, ochotným ke každé výpravě za neznámým dobrodružstvím.

Dodnes si pamatuji zvláštní pocit z toho večera. Dědečkův stůl, brýle a fotografie přivolaly skoro hmatatelně jeho tichou přítomnost, teplo známé spolehlivé dlaně, úsměv. Vím, že byl s námi, a nejen tehdy. A není to snad stejné se všemi, kdo nám během našich životů odešli? Já mám svých blízkých denně plný pokoj, a potom ať mě někdo lituje, že jsem sama. A i když je to fyzicky pravda, já samotu odjakživa miluji! Nikdy v životě jsem se nenudila, a tak často slýchaný stesk, že někdo potřebuje a touží být mezi lidmi, opravdu nechápu. U mě tomu vždycky bylo a je právě naopak. Samota je pro mne obrovská slast, blaho a potěšení, a kdyby to bylo možné, už dávno bych žila na majáku. Naštěstí jsem vždycky měla svůj pokoj, třeba malý, a to byl ten maják…

Dalí byl první, komu jsem se s tím svěřila. Měl to úplně stejně a jeho strýc psycholog mu dokonce vysvětlil, že sklon jedince k samotářství je úměrný jeho inteligenci (čím vyšší IQ člověk má, tím méně lidí kolem sebe potřebuje a snáší), ale toto lichotivé tvrzení jsme oba z vrozené skromnosti brali s rezervou.

* * *

Odjet do Dakova nebylo jednoduché. Zaprvé: Dalí zatím neměl o pohnuté historii růžového altánu ani ponětí. Zadruhé: blížil se konec pololetí, jemuž po krátkých vánočních prázdninách předcházely poslední písemky, perné zkoušení a uzavření pololetní klasifikace, a to v kvintě stejně jako v sextě. A zatřetí – na konci této řady nepříjemných překážek a strašáků výstražně blikalo datum 31. leden, což byl termín pololetního vysvědčení a zároveň den odjezdu Karla Vymazala „za oceán“!

Vzala jsem si na starost Dalího a školu a babička odpověď panu K. V. Dopis tehdy v neděli napsán byl a já ho v pondělí ráno cestou do školy hodila do schránky. Babiččinou rukou a s mou nepatrnou pravopisnou pomocí (archaického -ti u sloves jsem se přitom nesměla ani dotknout) vzniklo dílo, jehož přibližný opis jsme pečlivě uschovaly v dědečkově legendárním psacím stole.

° ° °

V Příbědech, po Třech králích r. 1948

Vážený pane!

Váš dopis mně předali manželé Málkovi, neboť byl adresován mému manželovi, který v loňském roce bohužel zemřel. Po jeho smrti jsem byla nucena z finančních důvodů dům prodati a odstěhovati se natrvalo do Příběd, kde je naše stálé bydliště. Jelikož jsem nechtěla dopustiti, aby podmínka o altánu nebyla dodržena, splnila jsem ji a plním dál, avšak na jiném místě. Altán jsem dala přestěhovati do zahrádky našeho domu v městě Příbědy a budu o něj pečovati až do vypršení 30 slíbených let. Jen popínavé růžičky se přestěhovati nedaly, není na to tady půda, ale nátěr je opravený a altán uvnitř stále uklizený.

K Vašemu druhému dotazu sděluji, že zatím Vás nikdo nehledal. Kdyby se tak v Dakově někdy stalo, nynější majitelé domu na kopci i přilehlé zahrady manželé Málkovi by mi podali zprávu a já bych ji poslala Vám. Z toho důvodu prosím o Vaši novou adresu, až odjedete z Paříže dne 31. ledna, jak jste psal. Svoji nynější adresu přikládám.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Růžový altán.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.