© Michaela Košťálová, 2018

© Nakladatelství Petrklíč, 2018

ISBN 978-80-7229-656-9 (tištěné)

ISBN 978-80-7229-779-5 (epub)

ISBN 978-80-7229-780-1 (mobi)

Michaela Košťálová

SÁGA RODU MASARYKŮ

ÚVOD

Pravděpodobně si ani neuvědomujeme, že naše životy jsou určovány přítomností a patří se vším, co se kdy událo (tím, co se podařilo, ale i tím, co se pokazilo), do jedné velké éry moderní historie našeho státu. Éry, které se dá říkat republika… Ano, uplynulo už neuvěřitelných 100 let od vzniku našeho prvního předchůdce pozdější České republiky – samostatného československého státu – a my nyní stojíme na prahu „stovky“ nové. Zda půjde o dny, měsíce a roky šťastnější, či nikoliv, to si vlastními činy rozhodneme sami, přestože jen málokdo z nás má a bude mít možnost zasahovat do nové historie více či méně výrazně.

Kniha, již drží čtenář v ruce, se věnuje připomenutí rodiny osobnosti, která zasáhla do naší historie naopak fatálně. Zmíněnou osobností samozřejmě není nikdo jiný než náš první československý prezident – Tomáš Garrigue Masaryk. Výjimečný muž, vědec a profesor Karlovy univerzity, který se rozhodl (třebaže proti všem a málem i za cenu vlastního života) dokázat světu naše češství a model nového „světa“. A nejen okolnímu světu, ale právě nám samotným… Vysoce vzdělaný intelektuál, ale přitom lidový člověk, kterému stačilo k životu málo. Nikdy kariérista, ale přitom absolutně zaujatý a neústupný politik prosazující své názory, pro něhož největším zadostiučiněním nebyl plat či titul profesora, později poslance, ale mravní vítězství nad společností…

Tak by se dal v krátkosti vystihnout profil muže, který stál na počátku nové republiky a současně i na začátku „ságy“ rodiny Masaryků. Je jasné, že s takovým mužem v roli otce to nemohla mít budoucí rodina zrovna snadné. Vskutku neměla a osudy jednotlivých členů často provázely až nepochopitelné události, velká vítězství, ale i tragické konce. Jako kdyby jméno Masaryk/Masaryková přímo predestinovalo k mimořádným činům, údělům a událostem…

Prezident T. G.. Masaryk, ateliér Langhans, rok 1928

Kniha Sága rodu Masaryků se proto zaměřuje na osudy jednotlivých členů této rodiny. V hlavní a nejobsáhlejší části dopodrobna představuje soukromý a krátce i profesní život Tomáše Garrigua Masaryka a jeho ženy Charlotty Garrigue Masarykové a pozvolna přechází k osudům jejich dětí – Alice Masarykové, Herberta Masaryka, Jana Masaryka a Olgy Masarykové. Podrobněji je zmíněn také profil obou dvojic rodičů, tedy jak rodičů TGM, tak rodičů CHGM. Kniha poté stručně připomíná i linii Herberta Masaryka, která stále přetrvává, ale vlivem velkých tragédií málem úplně zmizela… Koncepce knihy je postavena na informacích ze soukromí výše zmíněných členů rodiny Masarykových a podložena autentickými dobovými vzpomínkami pamětníků, přičemž je z velké části kompilační reedicí výběru toho „faktograficky“ nejlepšího z knih Michaely Košťálové, Rodokmen a soukromí TGM (2013) a Charlotta Masaryková – Ve stínu (2016).

100 let vzniku samostatného československého státu a T. G. Masaryk

Na samém počátku těchto událostí stojí období let 1867 –1918. Období, v jehož průběhu byla naše vlast stejně tak jako vlast našich dnešních „zahraničních kolegů“ Slováků a dalších národů součástí jediného rozsáhlého celku, státního útvaru, který si říkal Rakousko-Uhersko (Österreich-Ungarn), respektive Království a země v říšské radě zastoupené a Země svaté štěpánské Koruny uherské. Složité území z mnoha oblastí vzniklo víceméně na pozadí přeměny dávné habsburské monarchie na základě tzv. rakousko-uherského vyrovnání. Stalo se tak v únoru roku 1867 a od měsíce června roku 1867 se pak Rakousko-Uhersko objevovalo již oficiálně. Délka jeho trvání byla cca 51 let a byly to doby úspěchů i četných potíží. Například už zmíněné vyrovnání nebylo nikdy šťastným momentem. Krátce po jeho uskutečnění vznikla i liberální vláda s ministerským předsedou Gyulou Andrássym st., která stála před úkolem stabilizovat tehdy nevyvážený region. Ke slovu tak přišly některé zákony pocházející ještě z období uherské revoluce z roku 1848, jejichž prostřednictvím se území pokoušelo zvýšit hodnotu občanského státu. Šlo např. o problematiku tisku čili vydávání novin. Cílem bylo jakési zlidštění tehdejší aktuální situace. I tak ale zůstaly mnohé oblasti nedořešené. Odepřeno bylo například i nadále účastenství v obecních volbách všem osobám, které spadaly pod nadřízeného, což byli např. sluhové, nádeníci či nejrůznější dělnické profese. Problémy byly ale i se spolčovacím či shromažďovacím právem apod. Výše zmíněné příklady ovšem byly ponejvíce jen problémy aktuální doby a aktuálního vývoje, u nichž se dalo s postupem let počítat s reálným zlepšením. Protože tak jak se postupně vyvíjely okolní národy, vyvinulo a zmodernizovalo by se jistě i Rakousko-Uhersko. Nebezpečí zde však představovalo něco úplně jiného. Šlo o problémy spojené s vlastenectvím. V ohrožení byla původní historická kultura jednotlivých složek rakousko-uherského celku, což bylo například právě u nás Čechů, obyvatel země, kterou z velké části stvořil císař a král Karel IV., značně nepříjemné a výrazné… Na území proto panoval skrytý neklid. Ke zlepšení nepřispěla ani dobová politická situace a všechny aktivity se po několika letech nakonec vyvinuly v tzv. velkou východní krizi. Tu sice rakousko-uherský celek ustál, ale mnohé otázky přetrvávaly po dlouhé roky. Právě tady vznikal v rámci našeho území, Království českého, dostatečný prostor pro počiny osobností, kterým se říkalo buditelé českého národa a jejichž velké dílo prakticky i věcně dovedl ke zdárnému konci právě T. G. Masaryk. Ač lze říci, že žily české země v rámci Rakouska-Uherska v relativním klidu, fakt, že stále více na úkor těchto výhod ztrácely svou vlastní kulturu a identitu, nešlo již více přehlížet.

TGM s částí své rodiny po abdikaci. Zleva syn Jan Masaryk, vnučka Anna Masaryková, profesí historička umění, dcery Alice Masaryková a Olga Revilliod-Masaryková

Tomáš Garrigue Masaryk byl jednou z těch mála výjimečných osobností, které naši historii, naše kořeny skutečně nepřehlížely. Od začátku své akademické dráhy totiž soustavně usiloval nejen o prosazení různých změn či přímé reformy Rakouska-Uherska (o níž dlouho uvažoval), ale především o existenci našeho území jako celku, který by se vrátil zpět ke své národní hrdosti, k dědictví předků. Tak postupně vznikala myšlenka z nejodvážnějších, myšlenka samostatného československého státu. Aby však mohl své představy a pravdy vůbec nějak realizovat, musel Masaryk ještě mnohé zakusit, mnohé obětovat a hodně procestovat… A spolu s ním přišla do naší země, do naší kultury i jeho rodina, kterou si během závěru devatenáctého století postupně se svou manželkou, Američankou Charlottou, založil…

Jeho ideály, které nakonec podpořilo nejen okolí, ale i celá řada pro Masaryka velmi příjemných shod okolností, vyústily v nejšťastnější řešení. Byl to vznik samostatného československého státu, jehož existence se silně ohlašovala již v lednu roku 1918 a na scénu světových dějin definitivně vstoupila dne 28. října roku 1918, kdy bylo Československo vyhlášeno.

Masaryk se stal symbolem, ikonou a nesmrtelnou osobností dějin. Rod Masaryků byl v Čechách a na Slovensku tehdy nejsilnější pojem. I tak měl prezident našeho nového státu stejně jako každý jiný člověk i mnohé své slabé stránky. Přesto lze říci, že oplýval minimálně jednou podstatnou kvalitou: měl svůj názor, který dovedl celoživotně prosazovat i „proti všem“, a přesto, bylo-li to nutné, dovedl se obklopit takovými lidmi, kteří mu byli erudovanými rádci. Masaryk nikdy nic nepodceňoval a nepřehlížel ani sebemenší detaily. Věděl, že dokonalost je skrytá v detailu. Sám říkával, že „raději poslouchá, pozoruje a naslouchá, nežli mluví“. Přesto byl nezlomným charakterem, neoddiskutovatelným individualistou, který si nikdy nenechával „nic našeptávat“ a který dovedl prohlédnout ve svém okolí takřka každou skrytou manipulaci. Dost možná právě proto se těšil tak vysoké úctě po celém světě. Přijel-li někam Masaryk, byl chápán jako osobnost hodná světové úcty a světového obdivu, ne pouze jako „prezident z nějakého Československa“. Byl skutečně prezidentem, kterého nám mohli všichni závidět. Tehdy i dnes.

Následující řádky se dále zabývají sice

„jen“ ságou rodiny Masarykových, tedy mnohem více rodinnými a soukromými (pro historiky možná nepodstatnými) charakteristikami a ději nežli historickými událostmi, ale i tak věřím, že právě soukromí obdobně význačných osobností, jakými Masaryk a jeho rodina bezesporu byli, lze považovat za skutečný klíč k jedné části našich dějin. Jen stěží lze lépe poznat pravý charakter jakékoliv osobnosti nežli skrze činy, a především skrze soukromý život, chcete-li přesně skrze všechny ty naoko nepodstatné, úsměvné i všední detaily… A jak Masaryk mnohokrát zdůraznil, nepodceňujme detaily a na první pohled banální věci. Právě ty nás mohou v životě nejvíce překvapit…

Tomáš Garrigue Masaryk

„Někteří historikové nemohli přenést přes srdce, že by tak brilantní intelektuál jako profesor Masaryk byl synem pologramotného kočího ze slovenského Záhoří, a udělali z něho levobočka majitele hodonínského panství Redlicha.“

(Jan Bauer)

Tajemné kořeny T. G. Masaryka Výše uvedený citát uvádí v jedné ze svých knih známý spisovatel literatury faktu Jan Bauer. Původ budoucího prvního československého prezidenta, profesora Tomáše Garrigua Masaryka (1850 –1937), nelze ani v současné době označit jinak než za do jisté míry tajemný a plný otázek. Takto ostatně vidí rodokmen a příslušníky rozsáhlé Masarykovy rodiny jak početná řada badatelů, tak vědeckých pracovníků, a nakonec i literárních kritiků a samozřejmě novinářů. Jedni se přiklánějí k teorii o geniálním synovi vesnického kočího, jiní přemýšlí nad relevantností Masarykovy případné „pološlechtické“ krve, kdy podle jedné hypotézy měl být Tomáš synem někoho z rodiny Redlichů, zatímco jiná varianta uvádí možnost nemanželského syna císaře Františka Josefa I. Ani jedna ze spekulací ovšem nikdy nebyla doložena jakýmikoliv přesvědčivými důkazy.

Jisté však je, že ať už by byl Masaryk synem kohokoliv, fakt, že životní dráha z obyčejného mládence přes arci neoblíbeného politika až po ctěnou hlavu samostatného československého státu – ikonu historie – byla nanejvýš složitá, což potvrzoval celou dobu i on sám.

„Já si musel rovnováhy teprv hodně těžko dobývat. Správný směr jsem měl, ale cesta k cíli byla sotva rovná – jako bych šel tady kolem stolu, abych se dostal do kouta.“

(TGM)

Tak kdysi odpověděl Masaryk svému příteli Karlu Čapkovi (1890 –1938) na otázku, jaké že byly jeho životní začátky, a jaké měla naopak jeho manželka Charlotta, která v počátcích oplývala relativní výhodou, protože byla potomkem movité rodiny.

T. G. Masaryk byl nejen všeobecně nadaný muž, ale především ohromný bojovník s pevnou vůlí, která mu nakonec vždy pomohla dosáhnout všeho, co považoval za správné a poctivé. I když hovořilo vlastní životní cestě hodně často v žertu právě jako o chůzi kolem kulatého stolu, nikdy nepodceňoval žádnou aktivitu či maličkost. Byl obdivuhodná, jedinečná osobnost, rozený individualista individualismus podporující, obdařený navíc nebývalou fyzickou krásou a schopností jasně a systematicky, verbálně i skrze činy prosazovat své myšlenky. Především díky této kombinací se stal již za svého mládí klasickým představitelem lidí, které okolí buď obdivuje a uznává, anebo naopak horoucně nenávidí. Když jako mladý profesor prosazoval před více jak sto lety otázku českých dějin, byl okolní monarchisticky smýšlející společností nenáviděn, aby se o pár let později stal ve svém stáří nejvýznamnější ikonou nové doby, nové historie. V obou případech vzbudil vlnu vrcholných emocí. Přistupme tedy k samotným kořenům T. G. Masaryka, protože další obecná rozebírání mládí a zrání našeho prvního prezidenta by bylo, jak uvedl ve své knize např. vynikající a dodnes ceněný historik Milan Machovec, velmi odvážné, neboť „již bylo tolikrát vylíčeno a promyšleno z různých hledisek, a zejména rozsáhlé dílo Zdeňka Nejedlého, věnované takřka výlučně Masarykovu mládí, je do té míry vyčerpávající – a přitom patří zejména po stránce psychologické k tomu nejlepšímu, co kdy Nejedlý napsal…“ (M. Machovec v knize Tomáš G. Masaryk.)

Rodiče Masarykovi

Rodiče Tomáše Garrigua Masaryka Terezie Masaryková a Josef Masaryk v kresbách vynikajícího malíře Hanuše Schwaigera

Přímou linií, která mladého T. G. Masaryka a jeho čtyři sourozence (Jana Masaryka st., Ludvíka Masaryka, Martina Masaryka a Františku Masarykovou) utvářela, byla linie rodů ze strany otcovy, tj. Maszárikových či Masarikových – Masarykových, a matčiny, tj. Kropáčkových.

Matka: Terezie Kropáčková

(1813 –1887)

Matkou Tomáše Garrigue Masaryka byla paní Terezie Kropáčková, provd. Masaryková (1813 –1887), v matričním záznamu uvedená jako Theresia Kropaczek. Pocházela dle dostupných zpráv z moravských Hustopečí, kde se 4. srpna roku 1813 narodila, i když se dodnes píše, že platila spíše za Hanačku, navíc s poloviční německou „národností“. (Jako v rámci výchovy poloviční Němku ji ve svých knihách popisuje například Jan Bauer.) Rodiče Kropáčkovi pak pocházeli z okolí Prostějova, odkud se po několika letech působení přemístili právě do Hustopečí, kde již zůstali. Tak trochu smíšená národnost Terezie Kropáčkové se později stala častým předmětem bádání mnoha historiků, vědců i žurnalistů. V každém případě se o ní dochovala například informace, že bez potíží ovládala jak jazyk český, tak německý, což sice byl jev tou dobou poměrně běžný, ale nikoliv ve všech venkovských lokalitách a společenských třídách. Za o deset let staršího kočího pana Jozefa Mazsárika/Masar(i/y)ka se provdala poměrně pozdě, a to v roce 1849, tedy ve svých třiceti šesti letech. Celkem s ním ale přivedla na svět pět dětí, z nichž historicky nejvýznamnější osobností se stal samozřejmě syn Tomáš, který byl rovněž potomkem prvorozeným. Narodil se dne 7. března roku 1850 a své jméno získal docela jednoduchou shodou okolností. Na sedmý březnový den připadá v kalendáři již po mnoho let jméno Tomáš, a tak byl prvorozený syn pojmenován dle jména, na které se narodil. V některých publikacích a internetových portálech sice figurují informace i o jejím údajném „šestém dítěti“, v pořadí prvním, které měla porodit ve svých dvaceti letech (bohužel šlo o potomka, který nepřežil více než pár měsíců), nicméně jiné zdroje toto tvrzení naopak spíše popírají… Celkem tedy měli Masarykovi dětí pět, ale dospělosti se dožily, jak potvrzuje Michal Stehlík v katalogu výstavy Fenomén Masaryk, jen tři. Autor zároveň rodinu Masarykových sociálně zařazuje k venkovské chudině. Terezie Masaryková (Kropáčková) prožila i tak v rámci možností relativně bohatý život. Zemřela roku 1887 v místě, ze kterého patrně i pocházela, tedy v moravských Hustopečích. Bylo jí na tu dobu úctyhodných a nezvyklých sedmdesát čtyři let a není pochyb o tom, že dlouhověkost geneticky zdědil T. G. Masaryk právě po své matce. Ta však byla výjimečná nejen svou vitalitou a temperamentem, ale stejně tak i vírou a pevným charakterem.

„Masaryk vyrůstal v silně katolicky založeném kraji, i matka jej k praktikování víry vedla – musel se například jako dítě každý večer modlit,“ připomněl Michal Stehlík jednu z vlastností Masarykovy matky. Jak podotkl Tereziin syn Tomáš Masaryk o mnoho let později, určila a poznamenala její život i jistou míru vzdělání především práce služky (či spíše panské kuchařky) ve vyšší společnosti i nezlomná, přesto zdravá víra v boha a spravedlnost, kterou mu mimochodem později v jistém smyslu pevností v přesvědčení velice připomínala jeho manželka Charlotta, která měla tu čest se s paní Terezií Masarykovou i osobně setkat. „Matka byla zbožná. Ráda chodila do kostela, ale neměla k tomu mnoho kdy, musela se dřít na rodinu. Byla chytrá a moudrá, znala kus světa, žila déle v „nejlepší společnosti“, třebaže jen ve službě – bývala kuchařkou u pánů v Hodoníně; ale měli ji rádi. Z té panské společnosti jí zůstala touha, abychom se my děti dostaly trochu výš na té společenské stupnici. Tož chtěla mít z nás dětí pány – to byla její zásluha, že jsem se dostal na školy. Matka měla na mne větší vliv než otec; otec byl nadaný, ale prostý, kápo v domě byla maminka. Byla Hanačka rodem, ale vyrostla mezi Němci v Hustopečích; a tož jí čeština dělala ze začátku potíže. Nás tři hasačerty měla ohromně ráda; snad jsem byl jejím miláčkem, ale spíš by toho zasluhoval bratr Martin, z nás tří nejhodnější, nejčistší, anima kandida, jak se říká,“ vysvětlil T. G. Masaryk v Hovorech Karla Čapka.

Otec: Jozef Mazsárik /Masar(i/y)k

(1823 –1907)

Jak již bylo zmíněno, otcem T. G. Masaryka byl Jozef Mazsárik /Masar(i/y)k (1823 –1907), profesí kočí, o kterém se podnes píše, že byl pologramotný a naučil jej psát až jeho nejvzdělanější syn Tomáš. Pan Masaryk pocházel z Kopčan a na rozdíl od své manželky Terezie, kterou lze považovat i navzdory mnohým teoriím za Češku, byl národností Slovák.

„Otec byl Slovák, narodil se jako nevolník a nevolníkem zůstal. Vedle matky měl na mne mnoho pozitivního vlivu. Byl nadaný od přírody, ale do školy nechodil; v Kopčanech se naučil jen taktak číst, a to se učil u staré ženy, vdovy po vojákovi. Žil stále v přírodě, zvláště když se dostal k hospodářství; přírodu znal, pozoroval a dobře pozoroval – měl takový zvláštní smysl pro jednotliviny přírody a života. Sám byl neučený, ale schvaloval, abych se učil, a nestyděl se učit se se mnou. Zbožný nebyl, ale pekla se bál a občas chodil v neděli do kostela. Ve všech věcech rozhodovala matka, on se podroboval, i když jí odporoval,“ zavzpomínal Tomáš Garrigue Masaryk po mnoha letech na svého otce.

I když měl pan Masaryk zřejmě vliv na rodinu a výchovu skutečně menší, nelze mu upřít, že svému nejstaršímu synovi v raném věku ukázal minimálně kouzlo cestování alespoň na nedaleká místa, kam to bylo možné, a poezii vztahu ke koním. „V dětství musil Masaryk s rodinou svého otce často měnit místo pobytu na Moravském Slovácku (Hodonín, Čejč, Mutěnice, Klobouky aj.). Jeho vzpomínky na dětství se však nejvíce soustřeďovaly k Čejkovicím,“ uvádí ve své knize Milan Machovec.

Výjimečnost osobnosti T. G. Masaryka ovšem umocňoval i samotný kontrast charakterů mezi ním a jeho sourozenci, od kterých se skutečně výrazně odlišoval podobně jako od svých rodičů.

„My bratři jsme se měli velmi rádi; ale můj poměr ke každému byl jiný. Martina, stářím prostředního – byli jsme všichni od sebe dvěma roky – jsem neměl jenom rád, ale ctil jsem ho jaksi. Nejmladšího Ludvíka jsem dost komandoval a užíval jako poslíčka a tak. Na Martina dosud vzpomínám jako na ideálního hocha. Bratři mně nebyli kamarády – šli jsme každý po svém. Kamarády jsem měl z hochů starších; býval jsem rád ve společnosti starších a poslouchal je,“ popsal zevrubněji svůj vztah k bratrům T. G. Masaryk, čímž vlastně také jen znovu potvrdil svou výjimečnost a odlišnost, neboť z psychologického hlediska je velmi častým jevem, že lidé, kteří chtějí v životě opravdu něco důležitého dokázat, se nejčastěji inspirují nikoliv díly vrstevníků, nýbrž odkazy starších a nejstarších generací.

T. G. Masaryk postupně dospíval z dítěte v chlapce a záhy v mladého muže. Do obecné školy nastoupil v roce 1856 a ukončil své působení na její půdě k roku 1861. Navštěvoval ji na dvou místech, nejdříve v rodném Hodoníně, později v oblíbených Čejkovicích. Po roce 1861 studoval na nižší reálce v Hustopečích, kde se rozhodl, že by se mu jako budoucí profese líbilo řemeslo; chtěl se totiž stát uměleckým kovářem. Tomuto řemeslu se chtěl skutečně věnovat, a nebylo nelogické ani to, že se chtěl vyučit na nejlepší možné škole. Zamířil proto z moravského kraje do tehdy hlavního města Vídně. Jenže… „Z učení i Vídně… doslova a do písmene utíká.

Terezie Kropáčková, provdaná Masaryková. Matka prvního československého prezidenta v dobách, kdy o velké budoucnosti svého syna neměla ani tušení… Ludvík a Tomáš Masaryk 1868

Kovářská dílna si Tomáše však stejně přitáhla – po návratu do Čejče se vyučil kovářem, ale řemeslu věrný nezůstal. Jako patnáctiletému se mu otevřela možnost podílet se na výuce na obecné škole v Čejkovicích a jeho nadání si rychle všiml páter František Satora. Ten Tomáše podnítil k dalšímu studiu na gymnáziu v Brně,“ uvádí Michal Stehlík v podrobném katalogu výstavy Fenomén Masaryk. Páter Satora byl pro mladého Masaryka velkým vzorem. Možná o to větším, že podobné vzory neznal ani z rodiny, natož ze širokého okolí. „Byl to vzácný a ušlechtilý člověk, představující i těžkým životním údělem i jistou rozpolceností svého vlastního osobního profilu mladému Masarykovi poprvé všechnu onu rozpolcenost a rozporuplnost katolicismu vůbec, jíž se zralý Masaryk později tolik zabýval. Ten uvedl mladého Masaryka do světa studia, knih, cizích jazyků, do světa poznání… Bez Satory by se byl syn kočího těžko dostal na studie – a Satora mladého Masaryka měl v oblibě…,“ podotýká Milan Machovec a zdůrazňuje, že obdobný obrys či profil (charakter), jako byl Satora, hledal Masaryk ve svých vzorech už tak nějak automaticky i v pozdějších letech.

Kapitola Masarykova školního života je taktéž velmi bohatá a zajímavá. Přesto snad ještě pozoruhodnější byly důvody, které jej vedly k nejednomu přestupu z ústavu na ústav…

„Proč že jsem odešel z Brna? Nu, vlastně pro lásku…“

(TGM o svých láskách)

Studia ovlivnily nečekané první lásky

Období prvních lásek… I v dnešní době se ví jen málo, že před první skutečnou a životní láskou si T. G. Masaryk prošel hned několika menšími láskami, na které pak s úsměvem a rád vzpomínal do konce života. A je zajímavé sledovat, kudy se cesty jeho lásek ubíraly, neboť naneštěstí, či spíše naštěstí ovlivnily výrazně i jeho studia.

Úplně první zkušenost zažil TGM prý již ve svých osmi letech. Ač byl klasickým příkladem vynalézavého a nespoutaného chlapce, měl už jako dítě doma za povinnost pomáhat při práci nejen otci, ale i matce. Paní Masaryková ovšem nikdy nenechávala takovouto výpomoc bez odměny, a tak vzala svého syna jednoho dne na pouť do Šaštína. A právě zde TGM potkal stejně staré děvče, které ho velmi zaujalo i navzdory tomu, že veškerá děvčata do té doby „statně přehlížel“. Malý Tomáš si oblíbil chytré, temperamentní děvče (jehož jméno bohužel ani dnes není známé), jež nalezlo cestu mezi partu místních kluků, kteří je mezi sebe kupodivu přijali. Už tehdy bylo zřetelné, jaké typy žen a jaká věková kategorie budou hrát v jeho životě významnou roli. „Spali jsme tam u našich známých fořtů, ti měli dcerku asi mého věku; dva dny jsme tam pobyli a my děcka jsme si spolu hrály od rána do večera. Když jsme se pak vrátili domů, strašně se mi po ní stýskalo,“ zavzpomínal TGM o mnoho let později.

Další láskou v pořadí bylo o několik

málo let později jedno děvče z Hodonína. Se sympatickým Tomášem Masarykem se slečna seznámila u amatérského divadla. Zdali se setkali u příležitosti nějaké role, anebo čistě jen náhodou, zůstává dodnes tajemstvím. Jisté ale je, že její přítomnost donutila o něco staršího, ale stále ještě mladého chlapce oslovit dívčí srdce poprvé intelektuálně, tedy prostřednictvím básně. Tehdy se Tomáš rozhodl vytvořit první milostné básně.

„O verše jsem se pokoušel ještě dřív, když jsem byl po těch dvou třídách reálky nějaký čas v Hodoníně. Tam jsem psal milostné básně na jedno děvče, s kterým jsem hrával divadlo – muselo to být hrozně bez formy, já neměl ani ponětí o rytmu a o formě; hoši gymnazisté se mi proto smáli – tehdy jsem poprvé chápal, co je to humanitní vzdělání,“ připomněl TGM první projevy svého literárního nadání, které na sebe od této chvíle nenechalo dlouho čekat stejně tak jako další, tentokráte již mnohem opravdovější láska, kterou sám TGM označil za svou první.

Budoucí prezident byl elegantní i jako chlapec. Na snímku ve svých třinácti letech.

Ta potkala budoucího prvního prezidenta v Brně, kde mladý Masaryk nastoupil do kvinty gymnázia. Šlo o dceru švagrové jeho bytné, u které mladík bydlel v podnájmu. Jmenovala se Antonie. I v tomto případě šlo o věkově takřka rovnocennou dvojici, což byla zvláštní okolnost, na kterou měl TGM během života štěstí. Tehdy prý poprvé a naplno pocítil, co je opravdová láska… S energií sobě vlastní se vrhl do vztahu po hlavě, a když i slečna Antonie projevila zájem, začal prý rovnou přemýšlet o budoucím společném životě. „My dva jsme se do sebe zamilovali – to byla má první a veliká láska. Já byl všecek chycen tou láskou, chtěl jsem si, to se rozumí, Antonii vzít a pořád jsem počítal, kdy to bude možné; tehdy jsem se už živil sám a byl jsem ve třídě největší a nejstarší; krom toho jsem měl své potyčky s některými profesory – prostě jsem se cítil jako dospělý a samostatný člověk,“ prozradil TGM s tím, že šťastného konce se bohužel tato láska nedočkala. Zásadně proti vztahu Antonie a Masaryka byli oba její rodiče. Vztah jí nejen rozmlouvali, ale dokonce zakazovali. A jak to tak bývá, scházeli se proto oba zamilovaní tajně na ulici. Bouřlivý, ale již tehdy jemný Masaryk na děvče nijak netlačil, což však nechtělo chápat okolí. Kdosi pak donesl zprávu o Masarykově známosti až do školy a bylo zle. „To se dozvěděli i ve škole; a protože na mne jinak nemohli, zavolal si mne ředitel a mluvil ošklivě o té mé lásce, jako bych tropil nějakou nemravnost. Mne to tak urazilo a rozčílilo, že jsem o sobě nevěděl,“ pokračoval TGM ve vzpomínkách. Už tehdy se projevila jeho schopnost bojovat za pravdu a za vlastní názor. Pravda, sice prchlivě, ale na svou dobu opravdu kuriózně.

„Když si na mne přivolal školníka, popadl jsem pohrabáč a křičel, že nenechám sobě ani tomu děvčeti tak křivdit.“ Jeho bojovný čin byl sice statečný, ale nezůstal bohužel bez přiléhavé odplaty. Gymnázium se tehdy rozhodlo pro klid všech mladého Masaryka ze studií vyloučit.

„Tož proto jsem dostal to konsilium abeundi pro vzpurnost; jinak mně nic neudělali, protože ten ředitel musel sám cítit, že nebyl v právu.“

Zřejmě osud tomu tak chtěl, a bůhví, jak by budoucnost vypadala, jak by vše dopadlo, kdyby si TGM mladou, prý chytrou, ale zřejmě nijak výraznou slečnu Antonii vzal… To je otázka, neboť by se tak změnil celý jeho život, a kdoví, zda by se vůbec kdy stal naším prvním prezidentem? Tehdy téma pravé lásky vstoupilo do Masarykova života natolik výrazně, že jej už nikdy neopustilo. „To byla má první láska; od té doby jsem o lásce mnoho přemýšlel – vedla mne k tomu vlastní zkušenost i to, co jsem pozoroval kolem sebe, hlavně literatura…“ Další láskou dospívajícího mladého muže byla dcera českého kapelníka, již poznal doma v Hustopečích, kam se vracel z vídeňského gymnázia o prázdninách.

„Mne zajímala proto, že to byla první Češka z království, kterou jsem poznal.

Byla vzdělaná a národně uvědomělá. Dopisoval jsem si s ní a pak se stalo, že přijela do Vídně.“ Při této Masarykově vzpomínce je zcela jasné, jaké typy žen ho skutečně zajímaly. Charismatické intelektuálky. Nadějný vztah ovšem neměl valného trvání, neboť jej sám TGM přerušil kvůli dívčinu bratru, který po mladém Masarykovi požadoval nejrůznější materiální výhody za to, že dovolí své sestře se s ním stýkat. Takový přístup se však T. G. Masarykovi z duše ošklivil.

Předposlední slečnu svého života znal TGM krátce, seznámil se s ní na jednom tanečku na prázdninách v Kloboukách. I zde šlo prý o jeho oblíbený typ dívky, a tak nemeškal a svou vyvolenou pro jistotu rovnou v dopise požádal o ruku.

„Do té jsem se zamiloval na první pohled a hned jsem jí to napsal a vypočítal, kdy bychom se mohli vzít. Ale sotva jsem odeslal psaní po poselkyni, už jsem věděl, že jsem udělal ukrutnou hloupost. Nu, tož, nic z toho ovšem nebylo,“ zavzpomínal TGM s úsměvem a podotkl, že vlastně právě jeho nejhorlivější pokus skončil také nejrazantněji. A bylo to opět, snad vlivem osudu, dobře.

Jen pro přehled se ještě na chvíli vraťme k Masarykovým studiím. Byl sice „pro lásku“ vyloučen z ústavu, ale díky podpoře tehdejšího policejního prezidenta Le Monniera mohl svá nedokončená středoškolská studia v Brně nakonec snadno dokončit na Akademickém gymnáziu ve Vídni, kde v roce 1872 složil závěrečnou maturitní zkoušku. Odtud směřovala jeho cesta již na univerzitní studia. Ve Vídni se pak záhy stal vyhledávaným „středem“ aktivit českého studentského života, což mu sice přinášelo některé výhody, ale současně i mnohé nevýhody. V lednu roku 1875 se stal předsedou Českého akademického spolku ve Vídni a také navázal důležité přátelství s rodinou Aloise Šembery (1807 –1882), profesora české řeči a literatury vídeňské univerzity. „Vlastní předepsané univerzitní studium dokončuje spíše jen na okraji svých zájmů – jako mimochodem dosahuje roku 1876 doktorátu z filozofie, jako mimochodem se rozhoduje k dráze budoucího univerzitního docenta, zvládá požadavky studia a pak i docentské habilitace bez velkých obtíží… Už teď naznačuje – jako pak později tolikrát –, že to také dovede, a snadno, ale že má k tomuto světu odstup a výhrady. Neboť koneckonců svět škol, svět učenosti a její výuky – to přece není ten jeho nejvlastnější životní program a cíl,“ popisuje situaci historik Machovec. Ostatně netrvalo dlouho a i na filozofické fakultě ve Vídni se objevil nový vzor – ne nepodobný výše zmíněnému Satorovi. By jím německý profesor filozofie Franz Brentano (1838 –1917), který přišel do Vídně v dubnu roku 1874. Brentano začal svou dráhu jako kněz, ale později se s církví názorově rozešel. Jeho realistická (nikoli však ateistická) filozofie, založená na aristotelismu, však Masaryka přiměla k přemýšlení a do jisté míry ho ovlivnila. Jako mladého doktora filozofie ho také čekala tentokráte již osudová láska nesoucí jméno Charlotta, rozená Garrigue, později provdaná Masaryková (20. 11. 1850 – 13. 5. 1923), o níž bude podrobně pojednávat druhá polovina této knihy.

Malířka a herečka Míla Pačová patřila ve své době k rozporuplným osobnostem. TGM se o ní však vyjadřoval vždy kladně

Když spolu s Charlottou Garrigue pak založili rodinu, usiloval v pracovní rovině především o docentskou habilitaci. Ve Vídni, kde s rodinou žil ve skrovných poměrech, si vydělával především jako suplent na střední škole, ale nepohrdl ani běžnými kondicemi. Na docenta se úspěšně habilitoval v březnu roku 1879, a to dnes už legendární prací Der Selbstmord als soziale Massenerscheinung der Gegenwart (Sebevražda jako masový sociální jev současnosti). Toto dílo vyšlo roku 1881 a vzbudilo značný ohlas nejen v domovině, ale též v zahraničí. Masaryk už tehdy mohl přednášet i na univerzitě a nebylo pochyb o tom, se rodí mimořádná, minimálně vědecky velmi specializovaná a tak trochu i svérázná osobnost, která bude vyvolávat ve společnosti nejrůznější emoce… Za dlouhý příspěvek by též stála samotná Masarykova vědecká specializace a jeho postupné zrání a vidění nejedné sociologické, náboženské či politické otázky. Avšak vzhledem k tomu, že se tento „průvodce“ ságou rodiny T. G. Masaryka zaměřuje na soukromí a rodinný život, navažme dalšími událostmi, a to v linii Masarykova ryze soukromého života.

Jak již bylo uvedeno, Masaryk nebyl nikdy typem, který by se ženám nelíbil, a ani on sám nebyl mužem, který by nedovedl ocenit chytrou a pěknou ženu. Za svého života měl proto mezi ženským pohlavím řadu známých a mnohem později, po smrti své manželky, i několik přítelkyň a múz, s nimiž ho však mnohem více pojila intelektuální sounáležitost nežli nějaká výbušná vášeň. Sem patřila například sochařka Helena Železná-Scholzová (1882 –1974). Sympatie a uznání choval například i vůči manželce prof. Jana Krčmáře (1877 –1950), herečce a malířce Míle Pačové-Krčmářové (1887 –1957), kterou občas oslovoval „holčičko“. Přesto se hojně (zejména v posledních letech) objevovala jedna kontroverzní otázka…

„Ale prezidentova poslední korespondence s Oldrou svědčí spíše o něčem jiném. Leccos se dá vytušit z dopisů, v nichž tlumil její autorský elán.“

(Marie Holmová)

Měl náš první prezident milenku? Po jednoznačné odpovědi na tuto otázku prahne dodnes řada lidí, kteří se o život TGM z nejrůznějších důvodů zajímají. Hledalo se všude, a když byla postupně veřejnosti odkryta část obsahu korespondence T. G. Masaryka a jeho umělecké múzy Oldřišky (Oldry) Sedlmayerové, rozpoutalo se také zveřejňování různorodých úvah. TGM měl prý tajnou milenku, což má dokazovat právě existence odvážných dopisů, jež si dvojice psala… Lásku v Oldře měl, ale pojem milenka je nevýstižný a spíše ve svém významu pejorativní.

Jen málokdo pak přišel s trochu odlišnou, a přece zcela srozumitelnou teorií, a sice že se onen v korespondenci se odrážející a dnes řešený „zázračný vír vášní“ mohl fyzicky ve skutečnosti naopak odehrávat z většiny pouze prostřednictvím dopisů, a to kvůli přípravě literárního díla, které oba společně zamýšleli sepsat a které je také v počátcích blíže seznámilo. Dílo, díky kterému nalezl TGM v Oldře zalíbení, jež teprve poté mohlo vyústit v cit hlubší, vázaný nejen na „nějakou lásku“, ale především na Masarykův obdiv k intelektuálně založené, pracovité a ambiciózní ženě. Rozhodně by to nebylo nelogické. Vztah mohl být a jistě i byl vším možným, jen ne obyčejným chvilkovým vzplanutím či snad omylem. Tento fakt potvrzuje celá řada teorií, z nichž výstižná je například stať z publikace Republika v nebezpečném světě – Éra prezidenta Masaryka 1918 –1935 autora Jiřího Kovtuna: „Styky mezi Masarykem (78) a Oldrou (42), které trvaly od konce jara 1928 do konce roku 1933, se rozvíjely jako milostný vztah se střídavou intenzitou, jako literární spolupráce s pochybným výsledkem a jako důvěrné přátelství, v němž si oba sdělovali své životní zkušenosti a tužby do nejintimnějších detailů. Oldřiška Sedlmayerová měla v Masarykově životě jedinečné postavení, před nikým jiným nemluvil Masaryk o sobě s tak radikální otevřeností jako před ní. Dialog, skrytý před ostatními lidmi, probíhal z největší části v korespondenci.“ Zajímavé jsou ale také některé další postřehy odpovídající zároveň na otázku, čím zřejmě paní Oldra prezidenta Masaryka zaujala nejsilněji. Jde například o jednu z pasáží článku historičky Marie Holmové, která v ní uvádí: „Mimo jiné ho uchvátila nápadem, že spolu napíší literární dílo, které zachytí vývoj společnosti od počátku století a Masarykův podíl na pokroku. Prezident byl nadšen. ‚Několikrát – dávno a dávno – jsem chtěl psát český román a vtěsnat do něj román svého života,‘ svěřil se předtím Karlu Čapkovi. A najednou tu byla žena s podobným plánem. S prezidentovou podporou začala Oldra psát rozsáhlou románovou fresku Marie, zachycující přerod mladé ženy (rozumějme Oldry) od nešťastného manželství k velkým ideálům Masarykova realismu. TGM tu vystupoval nejen jako reálná postava, ale i jako Mariin fiktivní partner Jan Volynský. V chystaném textu prezident sám rozepisoval milostné pasáže, v nichž se odráželo to, co s Oldrou prožívali: „S ústy mu v šíleném toužení podala sebe… A byli svoji, muž a žena…“

Co přesně vztah znamenal pro každého z nich, to se dnes již nedozvíme. Kromě žhavě debatované korespondence totiž neexistují žádné jiné přímé důkazy. Snad jen několik záznamů o společných schůzkách, které – logicky – když nemohly být z mnoha preventivních důvodů (jako opatření proti pomluvám) oficiální, musely být tedy soukromé. „Jako oficiální návštěvnice přicházela Oldra k Masarykovi jen v prvních měsících jejich vztahu. V polovině července 1928 strávila dva dny v Lánech, tentýž rok byla pozvána na týden do Topoľčianek. V prezidentově knize audiencí jsou zaznamenány jen dvě návštěvy Oldry Sedlmayerové na Pražském hradě. Oldra ovšem přicházela na Hrad po soukromé domluvě jako úředně neohlášená, ale očekávaná návštěvnice,“ uvádí konkrétněji ve své knize Jiří Kovtun.

O soukromí prezident logicky vyprávět nechtěl, přestože je zajímavé, že právě on došel později k paradoxnímu názoru, že by bylo možná nejlepší, kdyby někdy on anebo třeba sama Oldra v nějakém knižním díle své vlastní chápání pojmu láska zveřejnili. „Máme přece oba své zkušenosti, proč bychom se ostýchali mluvit? Myslím, že bych právě o lásce dovedl říci dost nového, tj. čemu se lidé dosud vyhýbají mluvit. Dokonce bych to měl říci veřejně, napsat to – obávám se, že by mě publikum prohlásilo za cynika. Přijde sem prý K. Čapek. Zapředl a donutil bych ho jednou do rozhovoru před Vámi o té lásce; zdá se mi, že o ženě má mínění velmi zastaralé.“ Těžko si po takovýchto slovech představit, že by o něčem takovém jen uvažoval, kdyby věděl, že by mohla Oldra kromě „vystižení pojmu láska“ zároveň i o něm něco

„senzačního“ prozradit…

T. G. Masaryk si byl navíc od počátku tohoto přátelství dobře vědom všech nebezpečí, která na sebe může podobný vztah vázat. Zejména šlo-li o přátelství se ženou oficiálně vdanou a matkou mladého syna. „Hned na začátku jsem Vám říkal, že přátelství je mně osudným… Lidi začínají již o Vás a o mně mluvit více, než jsem se nadál… Musíme respektovat mou rodinu, mé prezidentské postavení, ale najdeme a musíme najít cesty našeho spolužití, Olo. Obtíže jsou, aby se překonaly. Jak se těším, abychom si o všem důkladně porozprávěli,“ sděloval TGM ve své korespondenci Oldře, již oslovoval nejčastěji „Olo“. A patrně i zde se projevila pro TGM zcela typická vlastnost – bojovat a čestně zvítězit ve všem, tedy i v lásce. Po celou dobu si proto zakládal na upřímnosti svého vztahu, což automaticky požadoval i od své přítelkyně, která ji, zdá se, v pozdějších letech zřejmě tak docela nesdílela. Nejspíš se tak stalo v důsledku okouzlení mocí a penězi, k nimž se jako prezidentova múza měla šanci dostat snadněji. O těchto momentech hovoří podrobněji ve svých statích například historičky Hájková a Holmová: „Podle historičky Hájkové začala hodně utrácet. Investovala třeba do nemovitostí v naději, že prezident jí vždycky půjčí. A nakonec se pak dostala do finančních nesnází. Ale především si vztahem s Masarykem přičichla k moci a hodlala z toho těžit.“

Tak došlo na postupné upadání vztahu právě ze strany TGM, který musel být z pozdějšího chování své přítelkyně spíše zklamán a ze vztahu začal postupně od stupovat. Fatální úder přátelství i umělecké spolupráci zasadila nakonec brzy poté prezidentova nemoc, po které se už nesešli. „I když do konce života Masaryk Oldru ctil, Alice ji k slábnoucímu otci už nepustila. A on o to zřejmě neusiloval,“ uvádí Holmová.

Avšak i kdyby do jejich známosti nebyla zasáhla ona nešťastná událost po roce 1934, kdy prezidenta Masaryka postihla mozková mrtvice, která mu výrazně proměnila celý zbytek života, dovedl by jistě kontakty se svou múzou sám definitivně ukončit, neboť o oslabení rozporuplného přátelství usiloval ve skutečnosti již mnohem dříve. I to potvrzuje například Marie Holmová: „V letech 1932 až 1933 začal Masarykův zájem opadat. Oldra byla přesvědčena, že ho k tomu dotlačilo okolí. Později psala vydavateli Lidových novin Jaroslavu Stránskému: ,Byl mně přístup k P. P. (panu prezidentovi) dávno a soustavně znemožňován… Vím, k jakým prostředkům proti mně sahali: připomínali

P. P.-ovi veřejné mínění, fámu – a vím, že sami k tomu působili, aby veřejnost nemlčela.‘ Ale prezidentova poslední korespondence s Oldrou svědčí spíše o něčem jiném. Leccos se dá vytušit z dopisů, v nichž tlumil její autorský elán,“ popisuje paní Holmová poměrně přesně a výstižně situaci, kdy již paní Oldra bojovala o prezidentovu přízeň poněkud nerozvážně a zřejmě zbytečně.

Tak přišel závěr, který nakonec hovoří o celém vztahu právě jako o umělecké spolupráci. Jde o často v tisku citovaný vzkaz tajemníka dr. Antonína Schenka, jímž se vztah paní Sedlmayerové a TGM definitivně uzavřel: „Pan prezident mě pověřil, abych Vám jeho jménem poděkoval za Vaše přání, a sdělil, že mu nebude v dohledné době možno vrátit se k literární práci.“ To uvedl dr. Schenk o době, kdy již TGM nemohl pravou rukou psát, a on byl jediný, komu se s touto záležitostí svěřil.

TGM a příbuzné manželky Charlotty, paní a slečna Knudsenovy, 1928

Pro senzaci tohoto vztahu ve smyslu možné „realizace“ všeho v korespondenci popsaného sice někteří pisatelé stále ještě argumentují především poměrně velkým počtem soukromých schůzek paní Oldry a T. G. Masaryka, ale i k tomu se lze stavět, budeme-li chtít, značně rezervovaně. Dost těžko se dá představit, že TGM pravidelně potají „utíkal“ nejen rodině, ale i skupinkám osobních strážců, kteří ho i přes jeho nesouhlas měli za úkol stále hlídat, na schůzku s „tajemnou paní“ či, jak jí prý přezdívala Alice Masaryková, „veselou paní“. Nu, minimálně na zámku v Lánech a v Topoľčiankách, o Hradě nemluvě, by to šlo bez povšimnutí opravdu těžko, a podobné teze jsou proto docela úsměvné.

Příležitost setkat se s TGM mělo mnoho žen, například při nejrůznějších společenských událostech. Na snímku při uvítání chlebem a solí v Poštorné, 1928

Šanci měla i děvčátka nejmenší… Tento motiv se dokonce dostal svého času i na poštovní známku

Okolnost, že prezident Masaryk byl po celou dobu svého prezidentského mandátu i po něm skutečně neustále střežen, i když se jeho zaměstnanci tvářili, že o ničem nevědí, potvrzuje například humorná, avšak ilustrativní příhoda, již uvedla kdysi dlouholetá známá rodiny Masarykových doktorka Očadlíková:

„Jindy v Lánech vyzval matku na projížďku oborou ve známém žlutém kočáře. Bylo to na jaře. Matka měla krásný nový raglán. ‚Pane prezidente, já jsem ztratila plášť.‘ ‚A kdy jste ho ztratila?‘ ‚Asi před hodinou na této projížďce.‘ Tu pan prezident mávl přezíravě rukou: ‚Ale to se nestarejte. Oni ho najdou.‘ Oni byla suita detektivů, kteří pana prezidenta diskrétně na každém kroku provázeli a jejichž bdělost považoval za zbytečnou. Plášť ovšem našli.“

Kdo vlastně byla ona tajemná žena Oldra Sedlmayerová, která se dostala do okruhu prezidentových nejbližších přátel? Pojďme si ji připomenout, i když do dějin a osudů „ságy“ rodiny Masarykových přímo samozřejmě nepatří.

„Vilém Mrštík mi přinesl obrázek profesora Masaryka z nějakých novin: v černém kabátě a černém klobouku.“

(O. Sedlmayerová o studiu Masarykova díla)

Spisovatelka „Ola“ Sedlmayerová Spisovatelka Oldřiška Veronika „Oldra/ Ola“ Sedlmayerová (4. 7. /1884?/ 1886– 6. 6. 1954), (v některých zdrojích uváděná také jako Michálková) pocházela původně z Kuřimi, kde se narodila jako nemanželské dítě Františce Michálkové z Jestřebí. Krom Kuřimi vyrůstala také v Mikulovicích na Znojemsku, kam se později jako školačka pravidelně vracela z Brna na prázdniny. Jistou zajímavost z jejího raného mládí představuje fakt, že prý o sobě často hovořila jako o nevlastní dceři významného herce Národního divadla v Praze Karla Želenského (vlastním jménem Karel Drápal), a odtud by se proto také dal vysvětlovat její zájem o literární činnost. Informací o jejím dětství se ale dochovalo velmi malé množství, neboť sama spisovatelka o něm prý nikdy moc ráda nehovořila. Nejistý je rovněž rok jejího narození, kde dnes figurují roky 84 a 86. Podle některých historiků je pravděpodobnější rok narození 84, neboť se prý rokem 86 dělala paní Oldra záměrně mladší, jiní však vidí jako pravděpodobnější právě 1886. Do dob svého dospívání žila drobná tmavovláska spíše obyčejný, průměrný život prostého děvčete z venkova. Jednou vlastností se však od svých vrstevnic výrazně odlišovala. Byla to jistá dávka inteligence, ambicióznosti a přemýšlivosti, která ji nutila už v dětském věku zajímat se i o záležitosti dospělých, byť jim většinou ještě nemohla porozumět. To ji však nikterak neodrazovalo, neboť hlad a touha po informacích byly pro ni stále silnější. S oblibou vždy prý propukávala v jásot, když se dostala k poslednímu vydání novin. Ve vzdálené vesničce totiž, jak sama poznamenala, neměla mnoho možností, jak se dovídat aktuality a události z okolního světa. Dokonce i ty obyčejné noviny, dnes naprosto běžná věc, docházely k jejím rukám pravidelně již značně použité. „Na ty noviny čekávalo jen několik lidí, na prstech bys je spočítal: ve škole, na faře, v radnici, v hostinci U Štočků, v obchodě u Hausrů a v myslivně. Ta myslivna byla domovem mého dětství,“ napsala O. Sedlmayerová. Její dobrodružné výpravy za novinami, které připomínaly spíše záliby chlapecké nežli dívčí, byly také vůbec prvním momentem, který jí postavil do cesty osobnost T. G. Masaryka. Jméno tehdy devětačtyřicetiletého elegána jí učarovalo. Zřejmě tehdy sama ještě nevěděla proč, ale ve svých vzpomínkách později tak trochu konvenčně uvedla, že se tak stalo kvůli článku, který pojednával o procesu s Leopoldem Hilsnerem. Jenže… Třináctileté děvče zamýšlející se nad problémem, který hýbal hlavami daleko starších a vzdělanějších lidí? Spíše tedy šlo o souznění s myšlenkami sympatického muže z novin, „fešáka“ z obrázku… Paní Sedlmayerová dále vypravuje, že tehdy projevila svůj názor ohledně celého procesu doma před rodiči, kteří ji ale okřikli, neboť věřili spíše názorům opačným, respektive sama připouští, že ve skutečnosti ani nevěděli, co si myslet a čemu vlastně věřit. Děvče bylo na straně TGM. V úvahách její mladé duše ji prý plně podpořila pouze babička. Zájem o tehdejší události sice po čase trochu opadl, ale co rozhodně přetrvalo, byl zájem malé cílevědomé slečny o profesora T. G. Masaryka a jeho názory.

„Od chvíle, kdy se probudil můj zájem o veřejné věci, jsem hledala jméno profesora Masaryka v novinách s horkou dychtivostí. Jméno profesora Masaryka bylo nyní denně v novinách, v českých i německých. Strýc chválil profesora Masaryka a za to jsem ho měla také hned raději,“ píše Oldra Sedlmayerová ve svých vzpomínkách. A je obdivuhodné, jak elegantní bojovník T. G. Masaryk dokázal vášnivě zaujmout náctiletou duši. Natolik, že se brzy nato dokonce rozhodla napsat mu dopis. „Chystala jsem pro profesora Masaryka dopis. Dopis byl hotov a čistě na archu přepsán. Ale teď přišla těžká otázka. Kam jej poslat? Kde bydlí profesor Masaryk? A ve vší těžkosti mi napadlo: až přijedu za pár neděl o Vánocích domů, dám psaní studentům, kteří kamarádí s bratry a studují v Praze, ti profesora Masaryka jistě znají a psaní mu donesou.“ Jenže nakonec nenašla odvahu ono „psaníčko“, jak sama píše, zaslat. „A od nich (od studentů z Prahy) jsem se dozvěděla o profesoru Masarykovi netušených věcí. Zvěděla jsem o bojích rukopisných; o jeho knihách a přednáškách; že byl také už poslancem; jak jej jedni nenávidí a druzí milují. Později mi studenti z Prahy poslali obrázek Klementina a Hradu. Zvěděla jsem toho mnoho, přemnoho, a bylo to všechno krásné; ale vzalo mi to kuráž; psaníčko prof. Masarykovi jsem po nich neposlala. Jak bych byla směla si troufat já, školačka z měšťanky, psát velikému pánovi, univerzitnímu profesorovi, slavnému učenci, který se i poslanectví zřekl! Byla jsem ohromena, byla jsem uchvácena, nevěděla jsem kudy kam. Až ze všeho zmatku a vzrušení ve mně vyvstalo to předsevzetí: že musím se mnoho učit a mnoho číst, abych mohla číst knihy, které napsal profesor Masaryk.“ Sedlmayerová se tedy rozhodla, že dříve než velkého TGM osloví, prostuduje důkladně všechna jeho díla a myšlenky. Od té doby pak uplynul nějaký čas, ale ani ten náctileté ideály neodvál. Právě naopak. Zájem sílil. „Nad čtením mě jedenkrát přistihl Norbert Mrštík. Vilém Mrštík mi přinesl obrázek profesora Masaryka z nějakých novin: v černém kabátě a černém klobouku. A přinesl mi knížku, kterou jsem musela ukrývat. Byla to malá zelená knížka: Jan Hus. Naše obrození a naše reformace.

Spisovatelka Oldřiška „Oldra“ Sedlmayerová, byla o celých 36 let mladší, přesto pro ní byl TGM zřejmě dokonalým ideálem muže…

Napsal T. G. Masaryk. Masarykův duch, Masarykova bytost mocně vábily a k sobě připoutávaly zraky i duše.“

Mezitím dostudovala a roku 1903 byla vedena jako poštovní aspirantka ve Žďáře za tehdejšímn Německým Brodem. Tato profese jí již zůstala, a proto zřejmě je také některými historiky oficiálně označována jako poštovní úřednice, nikoliv spisovatelka.

Poprvé naživo spatřila dvacetiletá mladá paní šestapadesátiletého T. G. Masaryka v roce 1906, a to u příležitosti Masarykova projevu v Borové při výročí Havlíčkovy smrti. V tentýž rok byla, jak také podotkla, již vdaná za svého manžela, profesí výpravčího, a plánovala rodinný život v Přibyslavi, kam se přestěhovala. Ideál průměrné ženy. Jenže Oldru stále přitahovala rodící se největší osobnost té doby – TGM. „Po řeči prof. Masaryka dostalo se nám některým cti, že jsme byli představeni jemu i jeho paní. Oběma jsme se blížili ve svrchované úctě. Paní Masaryková byla středem obdivu svojí ušlechtilou tváří s jasnýma modrýma očima, se stříbrnými vlasy a prostou jednoduchostí. Byla oblečena v bílou halenku, tmavou sukni a tmavý jednoduchý klobouček,“ popisuje paní Oldra jedno z prvních osobních setkání tváří v tvář. Příklad Masarykův ji nakonec dovedl k rozhodnutí věnovat se aktivně politice. Přihlásila se ke spolupráci v německobrodské organizaci pokrokové strany a na jaře roku 1911 společně ustavili vlastní místní organizaci. Oldra Sedlmayerová se stala její předsedkyní. T. G. Masaryka, jenž byl věčnou inspirací nejen jí, ale rovněž tisícům dalších mužů a žen, kteří toužili po změně své doby, poté naživo spatřila znovu, a to roku 1913, tentokráte už jako delegátka Svazu pro volební právo žen. A někdy v té době se také zrodil další velký sen paní Sedlmayerové – kandidovat do parlamentu. Práce poštovní úřednice v Tetčičích ji samozřejmě nenaplňovala a snila o velké dráze poslankyně. Odvaha a pracovitost se paní Oldře rozhodně upírat nedala…

TGM byl postupem času stále více středem jejího života. „O šedesátinách profesora Masaryka mi udělala radost přítelkyně: poslala mi krásný obrázek, kresbu Švabinského. Stával – jako stojí podnes – na stojanu s příručními knihami a nad stojánkem visel malý obraz Tyršův. Oba obrázky mocně zajímaly mého maličkého synka. Čtyřletý chlapec nechtěl už pohádek. Chtěl ‚pravdu, něco, co se opravdu stalo‘. V Přibyslavi míval často na očích obrazy Žižkův a Husův. To všechno bylo zajímavější než pohádky; tedy se vyprávěla ‚pravda o panu Žižkovi a panu Husovi, pravda o panu Tyršovi a panu Masarykovi‘. Přinesla jsem mu také obrázek prof. Masaryka. Hošík obrázek přivinul k srdci a šťastně usínal,“ vyprávěla Oldra, jak myšlenky TGM ovlivnily i její domácnost.

Paní Sedlmayerová se angažovala ve věcech veřejnosti i nadále. A stále více. Postupně se objevila ve straně realistické, národně socialistické, ale i v Ženské národní radě. Působila rovněž v Sokole, kde připravovala odborné přednášky. Její bohatý život pracovní ovšem rostl na úkor toho soukromého. Manžel, který její aktivitu zpočátku podporoval, zřejmě v nadšení polevil a mezi manželi později docházelo k neshodám, pro které se rozhodli žít odloučeně. S postupem let a zráním osobnosti zatoužila vedle své dosavadní činnosti také po sféře čistě literární. Životní náplň spisovatelky ji nesmírně lákala, určité nadání měla, a tak se rozhodla prorazit i v této oblasti, byť spíše jen u literatury umělecké. Roku 1924 přeložila knihu E. de Mirecourta Požáry trůnu a srdcí. V roce 1925 napsala knihu Tři pozdravy prezidentovi, roku 1928 uvedla básnické dílo Vlajka prezidentova a jiné básně a také divadelní hru Broučci. S rokem 1930 přišla díla Jarní pohádka, Slunéčko v okně a T. G. Masaryk. Roku 1931 dílo F. X. Šalda – člověk přítel a roku 1935 kniha T. G. M. Posledním větším dílem o T. G. Masarykovi byly Tři vzpomínky na prezidenta osvoboditele z roku 1938, kterým se autorka zřejmě s dráhou spisovatelky rozloučila. Za nejvýznamnější okamžik v jejím životě bývá označováno setkání s T. G. Masarykem v roce 1928, kdy prý charismatický prezident nalezl k záhadné spisovatelce hlubší vztah. „Skutečné, osudové setkání proběhlo v roce 1928 – podle jedné verze náhodou v Karlových Varech, podle druhé uvedl Oldru k prezidentovi jeho literární tajemník Škrach. V té době už žila odděleně od manžela,“ uvádí Marie Holmová ve svém článku Ženy prezidenta Masaryka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sága rodu Masaryků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.