© Milan Macák, 2017

© Nakladatelství Petrklíč, 2017

ISBN 978-80-7229-623-1 (tištěné)

ISBN 978-80-7229-765-8 (epub)

ISBN 978-80-7229-766-5 (mobi)

Milan Macák

STO LET (CHATRNÉ) SAMOSTATNOSTI

MOTTO: „Hlas dějin spíše varoval, než povzbuzoval, připomínaje, jak po staletí proti nám triumfovala křivda a vrch mělo násilí, jak osud bil nás tvrdě v tvář, kdykoli jsme v naději zdvihali hlavu.“

JOSEF PEKAŘ

Úvod

Sté výročí vzniku Československé republiky je samo o sobě důvodem k zamyšlení nad tímto fenoménem, který již před více než čtvrtstoletím zmizel z politické mapy světa a má své pokračování ve dvou samostatných státech, České a Slovenské republice. V případě této knihy nepůjde o nekritické velebení této události a jejích hlavních protagonistů, protože jako má každá mince svůj rub a líc, lze také na 28. říjen 1918 nahlížet z nejrůznějších úhlů i přesto, že je v mnohém oprávněně považovaný za dobové vyvrcholení národně emancipačních snah českého a slovenského národa.

Za trvalou hodnotu 28. října lze dodnes považovat fakt, že čeština se stala po dlouhotrvajících bojích s nadvládou němčiny dominujícím jazykem v českých historických zemích, zatímco na Slovensku zase skončila se vznikem republiky staletá nadvláda maďarštiny. Naopak snad nejproblematičtějším dědictvím se stala tolikrát deklarovaná státní nezávislost. Zejména této druhé vymožeností jsme si upřímně řečeno za uplynulých sto let příliš neužili. Jako by období šestileté nacistické okupace a čtyři desetiletí trvající sovětské hegemonie pro nás nebyla dostatečným poučením.

Nabízí se poněkud kacířská otázka, proč vlastně lidé jako Tomáš Garrigue Masaryk a Edvard Beneš kdysi bourali Rakousko-Uhersko, když se dnes stále více vzdáváme této vybojované suverenity bez mrknutí oka tentokrát bruselské byrokracii, pro kterou jsou malé země a národy střední a východní Evropy druhořadé, dokud nebudou v tzv. jádru Evropy.

Je mnoho těch, kteří trpce vnímají, jak se náš prostor po vstupu do Evropské unie povážlivě zužuje. Nezapomenutelný český historik Josef Pekař by si určitě nedokázal ani ve snu představit, že nastane doba, kdy by si nemohl například v restauraci U Kupců, kam pravidelně a rád docházel, zapálit k pivu svůj oblíbený doutníček.

A teď z jiného politického soudku. Neříkal už kdysi František Palacký, že po rozpadu monarchie žádná z malých republiček dlouhodobě nepřežije? Nikdo neví, zda se nad touto problematikou zamýšlel i Masaryk, když svůj protirakouský odboj zahajoval. Hledání odpovědí na tyto a další otázky nelze odbýt mávnutím ruky, pokud nám není lhostejná naše minulost, přítomnost i budoucnost. Oslavné tirády a vlajkosláva patří nepochybně ke každému významnému jubileu. A sto let od vzniku Československé republiky k nim rozhodně náleží. Nemělo by však vše skončit jen u nich a u prázdných frází. Pokud nebudeme schopni nastavit v průběhu přemítání o uplynulých sto letech i kritické zrcadlo naší minulostí, nebude nám patřit přítomnost ani budoucnost.

1. Balkánský sud střelného prachu

Daleko od českých zemí se začal odvíjet dlouhý a strastiplný příběh, který však v konečném důsledku naprosto změnil chod našich novodobých dějin. Balkán byl dlouhá staletí obávanou horkou půdou, kde se křížily zájmy mnoha velmocí a kde se rozhodovalo o osudu Evropy. Od pozdního středověku zde začalo hrozit Evropě nebezpečí v podobě tureckého půlměsíce. Úzký Dardanelský průliv mezi Asií a Evropou překročili osmanští Turci poprvé v roce 1345. Hrůzu nahánějící nesmlouvaví válečníci si rychle podmanili Bulhary a Srby. Pozice na Balkáně si upevnili v červnu 1389 v památné bitvě na Kosově poli. Na konci května roku 1453 osmanští Turci dobyli Konstantinopol a mohli směle spřádat další plány. Jako první si proklestili cestu do křesťanského města obávaní janičáři. Dojmy z jejich úspěchu byly v křesťanské Evropě strašlivé. Spoušť a zkáza nedozírných rozměrů. Obyvatelstvo východní křesťanské metropole bylo buď pobito, nebo zavlečeno do otroctví. Nic nevyjadřovalo novou skutečnost strašlivěji než přeměna chrámu Nebeské moudrosti v mešitu. Pětašedesát hodin po svém vstupu do města se už do proměněného svatostánku dostavil sultán Mehmet II. k rituálním modlitbám. Anglický historik Alan Palmer před lety suše konstatoval, že éra křesťanských císařů tak na Východě po více než jedenácti staletích skončila. S ní rovněž idealizované pojetí Byzance jako křesťanského nositele odkazu řecko-římské civilizace. Teprve nyní začal bít na poplach i křesťanský Západ. Zejména ovládnutí střední Evropy se osmanským Turkům přímo nabízelo.

Ve vzduchu se pochopitelně vznášela otázka, zda není na obranu pozdě, protože muslimští nájezdníci postupovali nezadržitelně vpřed. Po zkáze uherského vojska v bitvě u Moháče roku 1526 bylo zřejmé, že turecké záplavě pronikající z Balkánu se malá a izolovaná středoevropská království nemohou ubránit. Nad střední Evropou se skutečně stahovala zlověstná mračna. Tehdy ve chvíli největšího ohrožení se Rakušané, Maďaři a Češi dohodli na společné obraně. Přičiněním všech tří království vznikla habsburská říše, která měla „spojenými silami“ odvrátit hrozící osmanský vpád. František Palacký mnohem později napsal, že národy trojí dynastie – uherské, české a rakouské – by se nejspíš nikdy nespojily, kdyby se cařihradským Řekům, případně mladému srbskému carství Dušanovu, nebo konečně uherské říši Matyáše Korvína podařilo vyhnat Turky z Evropy.

Lepší vstup do velkých dějin si však Habsburkové vybrat nemohli, ačkoliv si byli vědomi, že je čeká boj na život a na smrt, navíc boj dlouhý a s nejistým výsledkem. Byla to nejskvělejší hodina kdysi nepatrného rodu, který si od tohoto okamžiku zasloužil nesmrtelnost. Na této cestě za nepomíjející slávou se významně podíleli také Češi. Například jeden z předků manželky rakouského arcivévody Františka Ferdinanda d’Este, české šlechtičny Žofie Chotkové, Zikmund Chotek z Chotkova se koncem 16. století proslavil jako velitel rakouských vojsk v bojích proti osmanským Turkům. V roce 1593 dokonce napsal o svých zážitcích a zkušenostech Zprávu a naučení strany věci vojanské pro každého kryksmana, kterýž by chtěl ve věcech vojanských proti Turku pracovati a něco zkusiti.

Hraběnka Žofie Chotková

V moři zdánlivé bezútěšnosti vyvolané tureckými úspěchy se však přece jenom objevila významná událost, která vlila křesťanským vojskům znovu do žil ztracenou sebedůvěru a obnovila jejich víru v konečné vítězství nad krutým nepřítelem. Roku 1571 křesťané slavně pokořili Turky v námořní bitvě u Lepanta v Jónském moři. Tehdy spojené námořní síly Svaté ligy doslova zničily hlavní flotilu osmanské říše. Na vítězství v této bitvě, která zachránila celé Středomoří před invazí tureckých muslimů, měl velkou zásluhu papež Pius V., kterému se přes velká úskalí podařilo Svatou ligu vytvořit. Právě on také po bitvě vyhlásil svátek Panny Marie Vítězné, protože v duchovním slova smyslu vedla kroky křesťanských bojovníků.

Přesto roku 1529 a pak znovu roku 1683 Turci už vážně ohrožovali dokonce srdce habsburského mocnářství Vídeň a hrozilo, že turecký půlměsíc nakonec skutečně pronikne do samého středu Evropy. Pateticky vypsal největší český historik roku 1865 ve své Ideji státu rakouského, jak se v křesťanských chrámech téměř celé Evropy vznášely prosby k Bohu o požehnání a zdar zbraním domu habsburského, které bojovaly pod znamením svatého kříže proti tureckému půlměsíci, čímž nabyla panující dynastie a spolek zemí jí poddaných zasvěcení svého na dlouhé věky.

Tehdy se stal zvlášť významným představitelem v boji proti mohamedánské invazi český šlechtic Kašpar Zdeněk Kaplíř ze Sulevic. Právě jeho jméno je významně spojeno s obranou Vídně roku 1683 proti dotírající turecké armádě vedené velkovezírem Karou Mustafou. Přitom Kaplířův děd se zapojil jako člen direktoria do stavovského povstání a skončil v červnu 1621 za odboj proti císaři na staroměstském popravišti. Jeho sedmiletý vnuk tehdy dokonce přišel o některé statky, ačkoliv se jako malý chlapec rebelie neúčastnil. A přece si Zdeněk Kašpar Kaplíř vybral kariéru v císařských službách. Snad proto, aby znovu pozvedl svůj rod, který se načas octl v nemilosti. Vojenská služba v Itálii nakonec sblížila tohoto luterána a Čecha zakotveného v německé protestantské kultuře s protireformačním katolictvím především prostřednictvím jeho uměleckých zálib, jejichž výrazem se stala obrazárna rodového zámku, v níž nechyběla ani díla Tizianova a Rubensova. Roku 1658 to dotáhl Kašpar Zdeněk Kaplíř do hodnosti polního podmaršálka. Na začátku července 1683 ho císař, který v nastalém chaosu prchal z Vídně, pověřil, aby vedl nejvyšší výbor na obranu města. Když byla Vídeň obklíčena a k jejím branám se valila záplava tureckých vojsk, dosavadní velitel obránců hrabě Starhemberg byl zraněn kulí a posléze dokonce onemocněl úplavicí, přebral Kaplíř právě po něm řízení obrany města.

Kašpar Zdeněk Kaplíř ze Sulevic

Český šlechtic Kašpar Zdeněk Kaplíř ze Sulevic tak měl velkou zásluhu na konečném vítězství. Došlo k němu 12. září, když se konečně spojila křesťanská vojska, aby dorazila marnými útoky vyčerpanou tureckou armádu. Toto vítězství u Vídně otevřelo symbolické dveře k velkému útoku na Východ a k zahnání nepřítele k branám Balkánu. Tento úspěch konečně vytvořil podmínky pro stabilizaci habsburské monarchie a celého středoevropského prostoru. Kaplířovi byla za nesporné zásluhy o obranu císařského rezidenčního města udělena hodnost polního maršála a na pamětních medailích se octla i jeho tvář v jedné řadě s vítěznými panovníky a také s Karlem Lotrinským a Starhembergem.

V poslední čtvrtině 19. a na počátku 20. století se zdálo, že je situace přesně opačná než kdysi. Turecké panství na Balkáně se pozvolna hroutilo a o tureckém sultánovi se hovořilo jako o „nemocném starci na Bosporu“. V červenci roku 1876, pouhé dva měsíce po smrti Františka Palackého, který zásluhu podunajské monarchie na porážce muslimských vetřelců tak oceňoval, se setkali na severočeském zámku Zákupy panovníci dvou nejkonzervativnějších evropských monarchií, rakouský císař František Josef I. a ruský car Alexandr II. Hovořili spolu o rozdělení tureckých území na Balkáně a v Zakavkazsku. Rakouský císař vyslovil souhlas s tím, aby Rusko ovládlo Besarábii a Zakavkazsko, ruský car dal naopak Rakousku volnou ruku při anexi Bosny a Hercegoviny. Rakouský zábor pak posvětil ještě berlínský kongres v roce 1878 a roli hegemona v této nepokojné oblasti přebíral od této chvíle rakouský císař František Josef I.

Obléhání Vídně r. 1683

Záludný velmocenský hráč Benjamin Disraeli však na stejném kongresu prosadil, aby byla Bulharsku upřena úplná samostatnost. Obával se totiž, že Rusko by tím výrazně znásobilo svůj vliv na Balkáně. Kroky britského ministerského předsedy také bezpochyby vedla zřetelná obava ze vzniku balkánského a později i celoevropského panslavismu. A protože Rakousko-Uhersko vládlo nad početnými slovanskými národy a strašák panslavismu byl v monarchii rovněž všudypřítomný, zasel Disraeli tímto tahem nesvár mezi obě konzervativní monarchie, které měly mezi západními liberály málo příznivců.

Otázkou zůstává, jestli nechtěl také další obratný politický manipulátor Otto von Bismarck rakousko-uherskou říši bosenským „dárkem“ ve skutečnosti ještě víc oslabit, protože tím, že ji výrazně zaměstnal na nejisté balkánské půdě, přinutil ji zároveň k většímu sblížení s Německem. Vznik Dvojspolku pak byl praktickým důsledkem této politiky. Císařská Vídeň ale dosáhla přinejmenším psychologického vítězství, protože pro ni berlínský kongres znamenal přece jenom územní zisk po ztrátách, které utrpěla v Itálii, a po debaklu, jakým byla porážka v rakousko-pruské válce roku 1866. Tehdy habsburská monarchie navždy ztratila vedoucí postavení v Německém spolku, který tím pádem zanikl.

Britský ministerský předseda Benjamin Disraeli

Katolická podunajská mocnost však ve spletitých národnostních, náboženských a kulturních poměrech na pomezí křesťanského a muslimského světa těžce tápala a po anexi Bosny a Hercegoviny se hněv národů osvobozujících se z tureckého jha obracel především proti ní. Zejména vztah Vídně se Srbskem byl dlouhodobě napjatý. Rakouské zájmy na Balkáně se navíc navzdory dohodě v Zákupech nadále křížily s pronikáním ruského vlivu do této oblasti, jak to předvídali Bismarck a Disraeli. T. G. Masaryk vyslovil ve Světové revoluci názor, že malé balkánské národy byly Rakousku stejně jako Rusku jen prostředkem k cíli. Obě velmoci se zde střetávaly nejen politicky, ale i nábožensky. Rakouská katolická dynastie Habsburků s ruskou pravoslavnou dynastií Romanovců soupeřily o vliv a panství v Srbsku, Rumunsku i Bulharsku. Byl to určitý paradox, protože obě dvě konzervativní monarchie měly k sobě od Vídeňského kongresu, který uzavřel éru napoleonských výbojů v Evropě, velmi blízko a podporovaly se. Zlověstný příkop mezi nimi vykopala až krymská válka v polovině 19. století, kdy Rakousko svého dosavadního spojence nepodrželo. Balkán pak dokončil to, co krymská válka začala. V pravém slova smyslu se stal Habsburkům i Romanovcům osudem ve smyslu antické tragédie. Až by se chtělo spolu se Sofoklovým Oidipem vykřiknout: „Nuže, neprobuďte již nářek, neboť vše, co se událo, uchová v sobě příslib k naplnění.“

Balkánská tragédie spěla ke svému rozuzlení pozvolna. Po bosenské krizi v roce 1909 začaly poměry na Balkáně připomínat sud střelného prachu. Ne nadarmo říkal Bismarck, že by si nepřál, aby na Balkáně zbělely kosti byť jediného pomořanského granátníka. Dával si proto také pozor, aby se při veškerém spojenectví s Rakouskem nenechal zaplést do nějakého vleklého balkánského konfliktu. Ale ani „železný kancléř“ nesetrval ve svém úřadu věčně, protože ambiciózní císař Vilém II. viděl věci jinak. A Rakousko zoufale potřebovalo potvrdit před ostatními velkými hráči status velmoci. Habsburská říše neměla na rozdíl od ostatních evropských velmocí ambice vytvářet si kolonie v zámoří a nepochybně věřila, že má na Balkáně významné kulturní a civilizační poslání. Řekli bychom, že jí byla bližší košile než kabát. Krásně to vystihl Robert Musil ve svém skvělém románu Muž bez vlastností: „Tam v Kakánii, v tom už zaniklém, nepochopeném státě, jenž byl v mnohém tak příkladný a nedostalo se mu za to uznání, existovalo také tempo, ale nikoli příliš velké tempo… I tady se připravovalo dobytí vzdušného prostoru, ale nikoli příliš intenzivně. Občas se vyslala loď do Jižní Ameriky nebo do východní Asie. Ale nikoli příliš často…“

Císařové Vilém II. a František Josef I.

Po anexi Bosny a Hercegoviny, přivtělené však k mocnářství až v roce 1908, se začaly balkánské národy radikalizovat. Srbský spisovatel a politik Vuk Draškovič ve svém románu Nůž, který se zabývá jiným historickým obdobím, věrně popisuje mentalitu obyvatelstva divokých a nevyzpytatelných krajin na jihu Evropy zasažených dlouhou tureckou nadvládou, která je Středoevropanovi pramálo pochopitelná, takto: „Všechno jsme bořili: i bratrství i sousedství i tratě i lásku i města. Dělali jsme jen nože. A zase bylo míň nožů než hrdel, méně ostří než vrahů, a oni neseděli bez práce, nýbrž zabíjeli. Zednickým kladivem, palicí, mlaty, pilou, sekyrami, pilníkem, ohněm, jámami, kleštěmi, kladivy, vidlicemi… Nůž! Lehce se nosí, těžce se snáší. Ostrého ostří, tupého rozumu. Rychle se s ním zabíjí, pomalu se na něj zapomíná.“

Rakouští vojáci a úředníci přišli, aby začali zaostalou islámskou zemi přibližovat jinak kulturně a civilizačně orientované katolické konstituční monarchii rakouského typu. Pro některé Středoevropany však znamenala Bosna a Hercegovina také jakýsi závan romantiky, dech Orientu a nevšední cizokrajné krásy. Také čeští dobrovolníci v rakouské uniformě doslova hltali půvaby kraje, o nichž se jim dříve ani nesnilo a které znali maximálně z vyprávění. Kvůli poznání života, zvyků a přírodních krás Bosny a Hercegoviny se také mnozí mladí romantikové z české kotliny přihlásili dobrovolně ke službě v této nevyzpytatelné zemi a odjeli tam ještě v době balkánských válek, jež předcházely velkému válečnému konfliktu. Už cesta vlakem přes Vídeň, Záhřeb, Bosenský Brod, Sarajevo a Mostar byla pro ně nezapomenutelná. Když vyjeli na začátku roku z domova, kde kraloval mráz, dostali se po necelém týdnu do svěží a prosluněné krajiny, kde mohli obdivovat rozlehlé vinice a rozkvetlé háje. Tak rozsáhlá byla rakousko-uherská monarchie, vedle Ruska největší evropská říše. Na mnohé musela zapůsobit dojmem, že nad ní slunce skutečně nikdy nezapadá. Vždyť také velký spisovatel Jan Neruda nejednou projevil oprávněnou hrdost na pas, který jeho váženému držiteli otevíral brány do dosud nepoznaných zemí.

Mladí Češi se v čarokrásné krajině, která jim připomínala dětské pohádky na dobrou noc, stali také svědky nejen zázraků přírody, ale i bojů malého, ale statečného národa Černohorců s Turky. Dvorním umělcem černohorského vladaře se půl století před příjezdem zasněných českých chlapců stal dokonce český malíř Jaroslav Čermák, který ve svých obrazech zvěčnil romantickou i hrdou tvář malého balkánského národa. V mladých mužích to vyvolalo romantické představy o hrdinství a zaplavila je vlna patriotismu a snad i slovanské sounáležitosti. Tyto představy byly však velmi vzdálené realitě, o čemž se někteří z nich měli přesvědčit na vlastní oči už za dva roky, když se na Balkán vrátili poté, co se rozhořel světový požár dosud nevídaných rozměrů.

Pokud se Rakušané setkali na Balkáně s křesťanstvím, poznali jinakost pravoslaví, které se vymezovalo vůči katolicismu. Ještě v době, kdy kráčel islám v souboji s Evženem Savojským od porážky k porážce, dokázal si udržet své pozice na Peloponésu, protože jak muslimové, tak pravoslavní Řekové se společně trochu překvapivě stavěli proti „latinskému“ nebezpečí a bránili se společně snahám Říma o konverzi východního Středomoří. Nelze se tedy divit, že se balkánská mentalita začala proti katolicky chápanému řádu a pořádku, který bral jen částečný ohled na místní zvyklosti, bouřit. Zejména v pravoslavném Srbsku začaly vyrůstat vlastenecké a protirakousky orientované organizace. Některé z nich, jako byla například Narodna obrana, neměly konfrontační charakter. Narodna obrana fungovala spíš jako vzdělávací spolek, který chtěl bojovat s negramotností a kulturní zaostalostí lidových vrstev. Problém nastal, když ji rakouská policie nedokázala dost dobře odlišit od skutečných radikálů, kteří dali svému sdružení název Černá ruka (Crna ruka).

Arcivévoda Fr. Ferdinand se svou rodinou

Toto fanatické uskupení vzniklo na protest proti tomu, že srbská vláda odmítla veřejně podpořit teroristickou kampaň v Makedonii. Byla to právě tajná organizace Černá ruka, která atentátem na rakouského arcivévodu Františka Ferdinanda d’Este dala bezprostřední záminku k rozpoutání ničivého světového válečného konfliktu.

Podle znalce tehdejších balkánských poměrů a dobrého známého T. G. Masaryka, anglického profesora Setona-Watsona, se jednalo v případě Černé ruky o spiklence bez skrupulí, kteří se nevyhýbali žádnému zločinu. Podle rituálu, který musel vykonat každý adept na přijetí, lze předpokládat, že tato skupina se minimálně inspirovala činností tajných zednářských lóží. Kandidát na tajného mstitele musel podle zavedených obyčejů v zšeřelé místnosti předstoupit před stůl pokrytý černým suknem a vykonat přísahu při slunci a zemi, při Bohu, cti a životě. Znakem spiklenců byla lebka, prapor, dýky, bomby a sklenice s jedem a heslem „Sjednocení, nebo smrt“ (Ujedinenje, ili smrt)!

Hlavou radikálů byl charismatický a nesmírně odvážný plukovník Dragutin Dimitrijevič zvaný Apis. Roku 1913 zastával vysokou funkci v srbské armádě. Byl náčelníkem zpravodajské kanceláře generálního štábu a měl dohled nad veškerými špionážními operacemi. Na druhé straně se ho obávala nejen rakouská policie, ale i srbská vláda. Na jaře roku 1914 proto nechal ministr vnitra uzavřít místnosti spolku nesmlouvavých srbských národních mstitelů, což se rovnalo faktickému vyhlášení války této organizaci. Propagátoři názoru, že oficiální srbské kruhy neměly s atentátem na arcivévodu nic společného, považovali po sarajevské tragédii tuto skutečnost za přesvědčivý důkaz. Plukovník Apis byl srbskou vládou dokonce obžalován z přípravy vojenské vzpoury a z pokusu o svržení kabinetu. Dobrodružná povaha a posedlost politickými atentáty se nakonec stala Apisovi osudnou. Po jednom z dalších pokusů o atentát v průběhu bojů na soluňské frontě došla srbským úřadům trpělivost. Svérázný srbský důstojník byl odsouzen k smrti a v červnu 1917 zastřelen.

Ještě jedna okolnost je zajímavá. Když ve třicátých letech probíhaly v Sovětském svazu čistky namířené proti Stalinovým odpůrcům, byl zadržený a vyslýchaný také starý bolševik trockistického ražení a bývalý sovětský vyslanec v Paříži Christian Rakovskij. Muž, kterému vyšetřovatel v proslulé Lubjance naznačil, že život si může zachránit pouze pravdivým svědectvím, tehdy ve velmi intelektuálně laděném rozhovoru poskytl vyšetřovateli řadu zajímavých, ale mnohdy i obtížně prověřitelných informací. S některými se v této knize ještě setkáme. Rakovskij mimo jiné tvrdil, že za atentátem na rakouského arcivévodu, což se stalo záminkou k rozpoutání světové války, stál Trockij. Pak ještě překvapenému vyšetřovateli sdělil: „Opravdu byste si mohl myslet, že atentát a válka byly pouhé náhody, jak to pěkně řekl lord Melchett na jednom sionistickém kongresu?“

Na druhé straně není známo, že by se Trockij znal přímo s plukovníkem Apisem. Nejbližším spolupracovníkem vůdce Černé ruky byl Voja Tankosič, rovněž odvážný mladý důstojník a účastník vražedného spiknutí proti panovníkovi v roce 1903. Ten kolem sebe sdružil radikální studenty z Bělehradu, mezi nimiž byli také mladíci z Bosny Princip a Čabrinovič. V půli června oznámil plukovník Apis na schůzi tajného výboru Černé ruky, že vyslal mladé spiklence do Bosny zavraždit arcivévodu Františka Ferdinanda d’Este. Za zmínku stojí, že ze sedmi atentátníků byli tři – Princip, Čabrinovič a Grabež – souchotináři, kteří si byli vědomi stálé blízkosti smrti, a tudíž se o svůj život rozhodně nestrachovali. Vražedné spiklence skupiny Mladá Bosna vedla k cíli především myšlenka jihoslovanského sjednocení. Svou roli mohl sehrát i fakt, že arcivévoda navštívil Sarajevo v den výročí památné bitvy na Kosově poli, což Srbové museli vnímat jako provokaci.

Atentátníci na následníka trůnu. Zleva: Gavrilo Princip, Milan Ciganovič a Nedeljko Čabrinovič

Atentát provedený nakonec Gavrilem Principem v Sarajevu působil rovněž jako dílo náhody a snad i osudové chyby arcivévodova řidiče. Ale zdařil se a následník trůnu František Ferdinand d’Este spolu se svou chotí hraběnkou Žofií Chotkovou následkům střelby podlehli. Vyjednávání na základě rakouského ultimáta Srbsku ztroskotala a válečný konflikt, jež dlouhé roky málokdo považoval za nevyhnutelný, uvedl do chodu události, které se ukázaly být pro Rakousko-Uhersko osudové. Nabízí se otázka, zda bylo možné sarajevské tragédii zabránit, či zda byla nevyhnutelná.

Náčelník rakouského generálního štábu Conrad z Hötzendorfu vyslovil po sarajevském atentátu názor, že Rakousko mělo vojensky zasáhnout dříve. Podle něho se v roce 1909 mohla hrát hra s odkrytými kartami, v roce 1913 se ještě mohlo bojovat s nadějí na výhru, ale v roce 1914 už nešlo o nic jiného než o hru vabank, nebylo však jiné volby. Již zmiňovaný profesor Seton-Watson nepovažoval za pravděpodobné, že by srbská vláda měla na atentátu jakýkoli podíl. Jistý si nebyl pouze tím, zda srbský kabinet přece jenom nezískal prostřednictvím svých agentů nějaké informace o chystaném spiknutí, které však do Vídně „opomenul předat“. Conrad z Hötzendorfu dlouho toužil po preventivní válce, ale teprve nyní byla skutečně na spadnutí. Hrozilo však, že se vymkne kontrole.

Conrad z Hötzendorfu

Jestli mohl mít atentát vzhledem k dalekosáhlým změnám v Evropě, které způsobil, širší mezinárodní pozadí, zůstává i po více než sto letech nejasné. Je známo, že někteří radikální srbští studenti působící před válkou v zahraničí udržovali spojení se Lvem Trockým, jehož označil za strůjce atentátu na arcivévodu Ferdinanda trockista Christian Rakovskij, jak už jsme se zmínili. Lev Trockij byl však rovněž podezřelý z osnování atentátu na ruského ministerského předsedu Pjotra Stolypina, k němuž došlo v roce 1911 v kyjevském divadle. Zároveň byl Trockij spolu s Leninem hlavní postavou bolševického převratu v Rusku v roce 1917. Přitom měl mít prsty i v atentátu na tohoto vůdce světového proletariátu, s nímž se názorově neshodoval.

Atentát byl proveden na konci srpna 1918 a střelbu na Lenina měla spustit eserka Fanny Kaplanová. Problém byl v tom, že měla střílet poloslepá žena, která však nebyla ani postavena před soud, byla rovnou zastřelena. Lenin se po atentátu poměrně rychle zotavil, ale skutečné pozadí atentátu nikdy objasněno nebylo. Je možné, že by Trockij, který měl nepochybně dlouhé prsty, mohl být u všeho? V tomto případě je nezbytné ptát se po motivu atentátu. Jak známo, Trockij byl stoupencem permanentní revoluce a nejspíš věřil, že pokud by bolševici v Brestu Litevském nekapitulovali před německými požadavky, mohli by revoluci prostřednictvím německého proletariátu přenést do Německa. Lenin se však domníval, že naděje na výbuch revoluce v Německu je neodůvodněná a klamná, a proto byl nakloněn bolestnému kompromisu. V očích trockistů tím ale zradil světovou revoluci. To mohl být skutečný důvod atentátu.

Vypadá to všechno na první pohled jako přehnané a nadsazené, že by jediný člověk mohl toto všechno dokázat. Trockista Rakovskij při výslechu v Lubjance nejen tvrdil, že jeho někdejší spolupracovník skutečně stál za atentátem na rakouského arcivévodu a za pokusem odstranit Lenina, ale hodnotil dokonce Trockého jako jednoznačně nejvýznamnějšího revolucionáře, který jediný vyšel z revoluce s prestiží a lidovou oblibou. Podle něho ani Martov, ani Plechanov, a dokonce ani Lenin nic podobného nedokázali a v žádném ohledu se mu nemohli rovnat.

Podle Alexandra Solženicyna byl Lenin spíš jakýmsi vývěsním štítem revoluce, ale jejím skutečným hybatelem byl Trockij. Tento revolucionář a vcelku i oblíbený spisovatel údajně byl také svobodným zednářem a zároveň spojkou mezi proletářskými revolucionáři a významnými světovými finančníky. Manželka Trockého byla dcerou bankéře Životovského. A světoví finančníci projevovali dlouhodobý zájem o odstranění cara. Revolucionáři v jejich službách se podle Alexandra Solženicyna právem obávali, že pokud se nezbaví velmi schopného ruského ministerského předsedy Pjotra Stolypina, bude odstranění cara v Rusku nemožné. Stolypin dokázal Rusko stabilizovat po prohrané válce s Japonskem a zavedením agrární reformy také dát životní perspektivu masám ruských rolníků. Jeho sociální reformy braly do značné míry revolucionářům vítr z plachet.

Další velkou překážkou chystaných změn se zdál být rovněž následník rakouského trůnu arcivévoda František Ferdinand d’Este, protože nechtěl s ruským carem bojovat. Pokud měla válka odstartovat pád monarchií a nastolit řetěz kolosálních revolučních změn, měl Trockij o motivaci postaráno, protože on snil o grandiózní revoluci ve světovém měřítku, a nastolení komunismu v jedné zemi vnímal jen jako malý cíl.

Revolucionář a chráněnec vlivných bankéřů Lev Trockij

Zničení Rakouska-Uherska bylo podle francouzského historika s maďarskými kořeny Françoise Fejtö cílem svobodných zednářů a protestantů, kteří bojovali proti této „baště klerikalismu a zpátečnictví“. Rakouský ministr zahraničí hrabě Ottokar Czernin se ve svých válečných pamětech zase zmiňuje o tom, že arcivévoda se mu rok před Sarajevem svěřil s tím, že se ho svobodní zednáři rozhodli zabít.

Řetěz konspirace a nejrůznějších spekulací o zákulisních vlivech vedoucích k sarajevskému atentátu přiživil slavný německý maršál a rovněž účastník světové války Erich Ludendorff, který obvinil německé, rakouské a maďarské svobodné zednáře z účasti na spiknutí v čele s plukovníkem Apisem. Každopádně je jisté, že očekávaný nástupce stařičkého mocnáře František Ferdinand d’Este si chtěl jako panovník počínat mnohem razantněji než jeho předchůdce, který možná i díky vysokému věku před sebou letité problémy spíš hrnul, než aby je řešil. Silám, které chtěly podunajskou monarchii minimálně oslabit, následník trůnu nevyhovoval. Arcivévoda měl vlastní plán, který pro něho vypracoval roku 1906 Aurel Popovici. Na jeho základě chtěl říši sjednotit a odstranit rakousko-uherský dualismus, který oslaboval jednotné vedení říše a prohluboval národnostní rozpory. Habsburská říše se měla podle jeho představ přeměnit ve svazek států Velkého Rakouska, jehož cílem bylo zabránit nadměrnému národnostnímu napětí vytvořením patnácti států s určitou mírou autonomie. Bosna a Hercegovina, kde etnické problémy kulminovaly, však do plánu zahrnuta nebyla. Ferdinand si pěstoval vlastní poradce i mezi příslušníky menších národů. Problém byl v tom, že jim byl někdy vyplácen honorář prostřednictvím zvláštních fondů rakouské policie. V Čechách kvůli tomu vypukla několik měsíců před vzplanutím válečného konfliktu tzv. Švihova aféra. Zase se však nabízí otázka, jestli v tom nebyl ze strany arcivévody určitý záměr, protože Švihova mateřská národně sociální strana se ráda vymezovala vůči rakouskému militarismu. Tímto způsobem byla v očích české veřejnosti navenek celkem radikální vlastenecká strana nepříjemně kompromitována.

O arcivévodovi coby konzervativním katolíkovi bylo známo, že nesnáší Maďary, zednáře a Židy. Rusko mu bylo jako další konzervativní velmoc blízké a o válku s Romanovci nestál. Arcivévoda se oprávněně domníval, že by znamenala konec těchto monarchií i vládnoucích dynastií Habsburků a Romanovců. Proto také důsledně odmítal myšlenku na preventivní válku proti Itálii a Srbsku, kterou vášnivě propagoval už zmiňovaný šéf rakouského generálního štábu Conrad z Hötzendorfu. František Ferdinand d’Este si v této souvislosti vůbec nebral servítky, když prohlásil, že Conradova idea je šílená, protože když začne Rakousko-Uhersko bojovat se Srbskem, bude zanedlouho bojovat i s Ruskem, které bylo velkým protektorem malého balkánského národa. Nakonec položil provokativní otázku, zda se mají rakouský císař a ruský car vzájemně svrhávat z trůnu a uvolňovat tak cestu revoluci. Odpůrců měl tedy následník trůnu více než dost. Nebezpečnější však byli ti, kteří nepatřili k vlastnímu táboru, ale ke skutečným nepřátelům stojícím na druhé straně pomyslné válečné fronty.

Za ty největší lze považovat západní spojenecké velmoci, jimž se naopak tolik obdivoval T. G. Masaryk. Arcivévoda v nich viděl nebezpečí pro monarchii a demokratický politický systém, který v nich vládl, pozoroval s nedůvěrou. O mnohém vypovídá jeho názor na Spojené státy, který si zapsal v roce 1893 při návštěvě USA: „Určitý rys velkoleposti nelze v charakteru obyvatel unie nerozeznat. Je ovšem znetvořen do bizarnosti. V zemi Skalistých hor a Niagary se rodí nejsmělejší myšlenky a na poli techniky jsou uskutečňovány s překvapivou zručností a s nepřekonatelným mistrovstvím. Hrdinský podnikatelský duch, který se ovšem velmi často pojí s bezpříkladnou bezohledností, vede k získání kolosálního bohatství, ovšem za cenu tisíců zničených existencí a toho, že morálka zůstává stranou. Vedle obdivuhodných výtvorů filantropického ducha vystupuje do popředí nejkřiklavější sobectví, které vidí v lidech jen objekt, kterého lze využít, nikoli cítící bytost…“

Korunní princ Rudolf

Arcivévoda jako osobnost vyrostlá v konzervativním prostředí vídeňského dvora si nechával od pokrokového Západu zřetelný odstup. Rozhodně nechtěl kráčet v šlépějích svého předchůdce korunního prince Rudolfa, jehož tragický konec byl pro Habsburky varováním. Syn císaře Františka Josefa I. si kdysi vytvořil pod vlivem své matky, světově proslulé císařovny Sissi, velmi úzké pouto k uherskému liberálnímu prostředí a také k židovsko-liberálnímu tisku ve Vídni a v Pešti, jímž však podle rakouské historičky Brigitte Hamannové konzervativní vídeňský dvůr pohrdal.

Šalebné slovo „svoboda“, které tak omámilo Rudolfa, nepůsobilo na zásadového katolíka Františka Ferdinanda takovým kouzelným dojmem. Jako by se nad ním vznášel duch Rudolfova prastrýce polního maršálka Albrechta, který kdysi neúspěšně korunního prince Rudolfa varoval. V Albrechtových představách mělo slovo svoboda velmi konzervativní nádech. Smysl mu podle něj bylo možné dát jen tehdy, kdyby se jím rozuměla vláda zákona, a nikoli nevázanost. Slovo tolerance má zase pozitivní obsah jen v případě, když se jím rozumí křesťanská trpělivost z lásky k člověku a úcta k bližnímu, nikoliv náboženská lhostejnost jdoucí až k bezvyznání. Podobný pohled měl maršálek Albrecht i na další lákavé slogany, které vzešly z lůna Velké francouzské revoluce. Pojmy jako pokrok a humanita jsou podle maršálka jen šalbou bezvěrců, jimž slouží k popírání Boha. Tato slova by nepochybně nový následník trůnu podepsal.

Přesto ani on naprostým konzervativcem být nemohl, protože španělská etiketa mocně svazovala jeho roztoužené srdce. Příčinou byla jeho láska ke zchudlé české šlechtičně hraběnce Žofii Chotkové, kterou si přes značný odpor císaře nakonec vzal. Teprve po dlouhém boji dal však císař 8. dubna 1900 souhlas se sňatkem. Možná si v tu chvíli vzpomněl také na svého jediného syna Rudolfa, který se z nešťastné lásky připravil o život, a nechtěl, aby to prchlivý a až po uši zamilovaný arcivévoda František Ferdinand nedej bože zopakoval. Následník trůnu však musel souhlasit s tím, že se jedná o morganatický, tudíž nerovnoprávný sňatek, takže děti vzešlé z tohoto spojení si nemohou činit nárok na habsburský trůn. Císařovu neoblomnost arcivévoda nikdy nespolkl, nicméně pochopil, že jako budoucí hlava mocnářství se bude muset vyrovnat s mnohem těžšími výzvami, než byly intrikánské štulce stárnoucího monarchy. Na svůj úkol stabilizovat národnostně se rozkládající monarchii byl připraven. Ale jak se říká: člověk míní, pánbůh mění; nikdo z nás neví, kdy nás bůh od rozdělaného díla odvolá…

Arcivévodovi Františku Ferdinandovi d’Este se nepodařilo zastavit čas, který splašeně utíkal vstříc novému století. Masaryk tento pohyb později popsal jako odklon od teokracie k demokracii. A toto nové století skutečně konzervativním monarchiím nakloněné nebylo. Pár tradičních monarchií se ještě zachovalo, ale musely na sebe obléknout nezbytný demokratický háv. Alespoň v Evropě. To už nezažil ani tvůrce jedné velké epochy a jeden z nejdéle vládnoucích panovníků všech dob císař František Josef I., který nesl bez jakýchkoli zjevných emocí svůj nezáviděníhodný úděl hlavy rodiny i celého mocnářství. Předčasně pohřbil svého syna, svou ženu a nakonec i následníka trůnu. Toho nejtrpčího osudu – být svědkem konce po mnoho generací s láskou budovaného mocnářství – ho však Všemohoucí ušetřil.

V pondělí 29. června 1914 panovalo krásné slunečné počasí, ale Sarajevo ho prožívalo v černém. Jednotvárný smutek narušily jen útoky katolických Chorvatů na pravoslavné Srby. Ten, který si na císařské manévry přijel pro smrt, odešel do nenávratna, a ti, kdož zůstali, mlčky přemýšleli nad tím, co bude dál. Arcivévoda František Ferdinand d’Este naplnil svou pozemskou pouť, ale zbyl tu po něm stín a spousta nevyřčených nebo nezodpovězených otázek.

Atentát na následníka trůnu v dobovém tisku

Tělesné ostatky následníka a jeho ženy směřovaly po moři do Terstu, vlajky byly spuštěné na půl žerdi a důstojníci salutovali. Zvláštní vlak pak oba přepravil do Vídně. Mnozí tušili, že se jedná o počátek konce jedné velké epochy.

Co bude dál? Válečný konflikt už byl cítit ve vzduchu. Některé lidi přepadla nevýslovná úzkost. Jiní se vznášeli na vlně patriotismu, až euforie. Čekalo se, že válka přinese rozřešení věcí, které mírová doba řešit nechtěla, nebo je dokonce vědomě obcházela.

Známá přítelkyně velkých umělců baronka Sidonie Nádherná opustila s velkým vídeňským dobovým kritikem Karlem Krausem Dolomity. Oba se vraceli do hlavního města monarchie se stísněnými pocity, které popsala Alena Wagnerová ve své knize Sidonie Nádherná a konec střední Evropy:

„Cestou všude narážejí na rekruty a při tom pohledu běhá Sidonii mráz po zádech. Svět se přes noc změnil, strašlivě se změnil. Ještě horší než vojáci pochodující vstříc smrti je válečná euforie, jež se zmocňuje hlavního města monarchie a Krausovi přímo vyráží dech hlavně to, že se jí dává nakazit i mnoho literátů a přátel. Gerhard Hauptmann, Richard Dehmel oslavují ve svých verších válku jako hrdinskou dobu, zatímco Georg Trakl, jeden z nejtalentovanějších básníků mladé německé literatury, bídně hyne při tažení do Polska. Jak bezmocné je slovo tváří v tvář pohromě, která se na ně valí ze všech stran…“

Baronka Sidonie Nádherná

Atmosféru plnou napětí v očekávání věcí příštích popsal na chování mužů v malé pohraniční vojenské posádce na hranicích s Ruskem také milovník starých časů Joseph Roth v románu Radeckého pochod: „Smrt se vznášela nad nimi a oni ji vůbec neznali. Narodili se v míru, v mírových manévrech a cvičeních se stali důstojníky. Tenkrát ještě nevěděli, že všichni bez výjimky se za několik let setkají se smrtí. Tenkrát neměl nikdo z nich dost bystrý sluch, aby zaslechl obrovské soukolí velkých, skrytých mlýnů, které již začaly mlít velkou válku…“

Shrnutí: Balkán se na počátku 20. století stal pověstným sudem prachu, když se zde střetly zájmy několika velmocí, především osmanské říše, Rakouska-Uherska a Ruska. Osvobozovací hnutí jihoslovanských národů se stávalo v těchto sporech pověstným jazýčkem na vahách a začalo se ostře vymezovat nejen vůči osmanským utlačovatelům, ale brzy také zejména vůči habsburské říši. Stupňující se napětí od rakouské anexe Bosny vyvrcholilo 28. června 1914, kdy byl zabit z rozhodnutí podzemní organizace srbských důstojníků zvané Černá ruka v Sarajevu následník rakousko-uherského trůnu arcivévoda František Ferdinand d’Este. Celá událost působila na první pohled jako souhrn nešťastných okolností, ale náhodná jistě nebyla. Zákulisí této události, která zavdala záminku k vypuknutí první světové války, nebylo dodnes spolehlivě objasněno. Je vysoce pravděpodobné, že pokud by nedošlo k sarajevskému atentátu, našla by se jiná záminka k odstartování konfliktu, který po čtyřech letech významně překreslil mapu Evropy.

2. Kdyby rakouského státu nebylo…

Sarajevská tragédie a její následky vyvolaly otázky o dalším směřování habsburské monarchie, ale i o dalším bytí českého národa. Jaké bylo tedy jeho postavení v podunajské říši a jaká východiska nabízela situace před vypuknutím dosud nevídané války? Měli jsme i nadále zůstat součástí velké říše, která se rozprostírala na ohromném území o celkové rozloze 676 171 kilometrů čtverečních od jadranského Terstu až po Bukovinu na dnešní Ukrajině, což i nám Čechům přinášelo nemalé výhody, nebo by bylo bývalo lepší se nějakým způsobem osamostatnit? Je třeba říci, že druhá možnost se zdála téměř nepředstavitelná.

Než se pustíme do politických úvah, podívejme se, jak tehdejší situaci vnímali vzdělaní, ale přesto vcelku obyčejní lidé. Otakar Rykr, pamětník z malebného Polabí, posuzoval ve svých memoárech napsaných krátce po druhé světové válce Rakousko-Uhersko konce 19. století jako chudou a zadluženou zemi. Lidé to podle něho ale tak nevnímali, protože byli méně nároční a uvyklí na přímo úzkostlivé šetření s každým krejcarem. Jinak panoval klid a určitá bezstarostnost. Češi byli součástí veliké říše, která chránila domácí trh a mezi obyvatelstvem vytvářela mnohem větší pocit bezpečí, než je tomu dnes. Podle pamětníka nebylo žádných světoborných událostí ani nervy drásajících dějů a doba velkých vynálezů také teprve začínala. Takže se tak nejvýš vzpomínalo na prohranou válku v šestašedesátém nebo na povstání v Bosně a Hercegovině. Obojí bylo připomínáno především válečnými vysloužilci. Jinými slovy vládl řád, pořádek a věci ležely spolehlivě na svém místě. Nad tím vším bděl jeden z nejdéle sloužících evropských panovníků císař František Josef I.

Císař František Josef I.

Češi za jeho vlády prožívali všestranný vzestup hospodářský a kulturní. Země se stala průmyslovou páteří Předlitavska, na břehu Vltavy se vznešeně tyčila nová budova Národního divadla a každá třetí pražská rodina měla na začátku 20. století v domácnosti služku. Země byla postupně protkána hustou sítí železnic, což byla pro generaci pamětníků éry dostavníků nevídaná záležitost. Zdálo se, že Češi mohou být celkem spokojení. Stále rostoucí počet jich nacházel uplatnění také v říšské metropoli. Češi ve Vídni tu a tam obsazovali dokonce ministerské posty a zdálo se, že je v rámci starobylé monarchie čeká skvělá budoucnost. Přesto zdaleka nedosáhli toho, po čem jejich dynamicky se rozvíjející společenství toužilo. Češi nebyli s politickou situací nikdy zcela spokojeni a lamentovali tehdy jako dnes. Polabský patriot komentoval jejich nespokojenost takto: „My Češi, aby nám nezhoustla krev, jsme se nepřestali hrdlit s rakouskými Němci a sami jsme si mezi sebou div do vlasů nevjeli pro různá politická přesvědčení… Toužili jsme mít korunovaného krále v rámci Rakouska, ve vídeňském parlamentu bojovali naši výborní řečníci o české státní právo, ale nikdo ani zdaleka nepomyslil, že by se říše rakouská mohla jednou rozsypat a že se udělají císařovi ‚milí Češi‘ pro sebe.“

Poslanci ve Vídni se nesli na vlně vlasteneckého étosu a žili pro politiku, protože jiných výhod než být obránci národních zájmů v samém srdci říše se jim nedostávalo. Co se týče nejrůznějších požitků, nebyli tehdejší poslanci vídeňské říšské rady ani náhodou tak královsky zabezpečeni jako dnešní zákonodárci. Monarchie měla vlastní šlechtu a nepotřebovala si vytvářet novou mezi poslanci.

Oproti dnešku, kdy se žije v europarlamentu, ale i v naší Poslanecké sněmovně nebo v Senátu na vysoké noze, to mělo tu výhodu, že nejrůznější vypočítavé figury hnané touhou po osobním prospěchu takto nastavený systém nelákal. Martina Lustigová ve své knize o Karlu Kramářovi napsala, že náhrady byly malé, a pokud nebyl dotyčný poslanec zámožný muž, musel se ve všem dost uskromňovat. Jak v životním stylu, tak třeba v bydlení. Na druhé straně to mělo tu výhodu, že poslanci chápali výkon svého mandátu jako službu své vlasti a svým voličům. Nikdo neodjížděl do Vídně zbohatnout. Dokonce o zámožném rodákovi z Vysokého nad Jizerou Karlu Kramářovi, který si ještě před válkou nechal postavit v Praze honosnou vilu, se už za první republiky říkalo, že vstupoval do politiky jako bohatý muž a opouštěl ji téměř jako chudák, jemuž tu a tam přilepšil ředitel Živnobanky Jaroslav Preiss.

V popředí zleva: Antonín Švehla a T. G. Masaryk

Po nastolení demokratického režimu v roce 1918 došlo právě v tomto ohledu k podstatným změnám. Bohatý statkář z Hostivaře, předseda agrární strany a nakonec i předseda vlády Antonín Švehla si občas posteskl, že když už všichni tak žerou, neměli by u toho alespoň mlaskat. Dobový žurnalista a kritik předmnichovských poměrů přišel dokonce s tímto srovnáním: „Ti lidé byli zkažení až do morku svých kostí. Co na nich ponechal slušného vídeňský parlament, to zničilo dvacet let republiky… ubohá republika podobala se svázanému člověku, jehož za živa rozklovávají mrchožrouti.“ A jak to chodí dnes? Na to si každý může odpovědět sám.

Ještě u jedné věci je dobré se zastavit. O habsburské monarchii se později psalo jako o „žaláři národů“, ale to rozhodně žádná pravda nebyla. Říše žila jednotou v pestrosti při uchování místního svérázu nejrozmanitějších koutů monarchie, byť na Balkáně se jí to dařilo o poznání hůř než jinde. Poeticky to popsal nesmírně výstižně Robert Musil: „…kdykoli člověk v cizině pomyslel na tuto zemi, vytanula mu před očima vzpomínka na bílé, široké, blahobytné silnice z doby pěšího putování a dostavníků, které je protkávaly všemi směry jako řeky pořádku, jako stuhy ze světlého vojenského cvilinku a objímaly kraje papírově bělostnou paží státní správy. A jaké to byly kraje! Byly tam ledovce a moře, kras a česká žitná pole, noci na Jadranu, vrzající neklidem cvrčků, a slovenské vesnice, kde kouř stoupal z komínů jako z vyhrnutých nosních dírek a víska se choulila mezi dvěma kopečky, jako by země pootevřela rty, aby mezi nimi ohřála své děťátko…“

Habsburská říše nebyla světem přísných regulací a nejrůznějších zákazů zasahujících do soukromí občanů, který je tak typický pro dnešní Evropskou unii. Monarchie si nepotrpěla na restrikce, které by obyčejnému člověku nebo drobnému živnostníkovi zbytečně komplikovaly a otravovaly život. Vídeň si nechtěla proti sobě zbytečně poštvávat národy už beztak zachvácené nacionalistickou horečkou tím, že by je svévolně připravovala o jejich tradice a každodenní zvyklosti. Trvanlivostí guláše, tmavou křupavou kůrčičkou chleba, zahnědlými bramborovými lupínky nebo správně zahnutými banány se tehdy skutečně nikdo nezabýval.

Pokud už se úřady rozhodly proti někomu politicky zakročit, jako se to stalo například proslulému satirikovi Karlu Havlíčkovi Borovskému, byl sice odvezen do ústraní, do prostředí, kde nemohl „zlobit“, ale jinak bylo o něj všestranně postaráno. Úřady Havlíčkovi zajistily ubytování, zpočátku dokonce v komfortním hotelu U Slona, v němž byla někdy ubytována i projíždějící císařská rodina. Později bylo sice bydlení v Brixenu skromnější, ale k pobytu náležela i gáže zhruba ve výši platu tehdejšího středoškolského profesora a spousta volného času, takže mohl nadaný literát nerušeně tvořit. A co je největší paradox: pobyt ve vyhnanství Havlíčkovi patrně prodloužil život. Alespoň se o tom zmiňuje posudek lékařské fakulty univerzity v Innsbrucku. V hornaté oblasti kolem Brixenu je optimální klima, které dodnes využívají pacienti s nejrůznějšími plicními neduhy. Havlíček do Tyrol přicestoval s tuberkulózou a žil zde rozhodně v zdravějším prostředí, než jaké nabízela Praha v počátcích svého průmyslového rozvoje. A to byl pronásledován v mimořádně těžké době bachovského absolutismu. Vyprávění nejrůznějších rádoby „vlastenců“ o tom, v jak otřesném a nezdravém prostředí musel autor Tyrolských elegií přežívat, jsou pouhou báchorkou.

Pro spravedlnost je však třeba říci, že novinář s ostrým perem zde stejně moc spokojený nebyl. Scházela mu veselá pražská vlastenecká společnost spojená s půvabnými dámami, nejrůznějšími bály, výlety a diskusemi o politice a umění. Brixen byl krajem pobožných a pracovitých katolických sedláků, jejichž styl života zkrátka liberálně smýšlejícímu Havlíčkovi nebyl vlastní, a dost se zde nudil. Už zesnulý čestný profesor univerzity v Innsbrucku Jiří (Georg) Morava vyprávěl autorovi těchto řádek před více než dvaceti lety právě v tyrolském Brixenu, jak mýtus o strašlivých podmínkách Havlíčkova nuceného exilu vytvářeli hlavně ti „vlastenci“, kteří na něj posílali četná udání rakouské policii. Političtí vězni v habsburské monarchii také nemuseli na rozdíl od skutečných zločinců ve vězení pracovat a mohli si, pokud na to měli, nechat donášet například i lepší stravu z restaurace. Potvrdil to známý anarchistický bouřlivák a účastník procesu s Omladinou básník S. K. Neumann. Soudy byly v podunajské říši skutečně nezávislé a císařství fungovalo jako skutečný právní stát. Vzpomeneme-li si na pronásledování politických vězňů ve 20. století, působí to jako něco neuvěřitelného, jako pozdrav z jiného světa. Hůř se ke svým menšinám v časech dualismu chovali jen Maďaři, a to zejména ke Slovákům.

Srovnáváme-li tehdejší poměry s tím, co se odehrávalo později, musíme se nicméně ptát, do jaké míry byl tehdejší rakouský občan svobodný a zda mohl otevřeně vyjadřovat své názory. Polabský pamětník Otakar Rykr vzpomínal: „Reptat se smělo, jak se chtělo a na koho se chtělo, na vládu i na ministry, slovem, písmem i obrazem, jenom ne na císaře pána a na armádu. Redaktoři bručívali občas v díře a jejich rebelantské články byly k radosti čtenářů imunizovány interpelacemi ve vídeňském ‚reichsrátu‘. Panující klid byl však klidem před bouří století následujícího… i v míru na samotném konci století šlehl již tu a tam blesk nevěštící nic dobrého!“

Bylo tedy možné válečné bouři, která se blížila, zabránit? Bylo možné si nějak poradit s narůstajícími národnostními třenicemi uvnitř monarchie, které připomínaly časovanou nálož? V českém prostředí se pokusil tyto otázky zodpovědět historik František Palacký. Dokonce navrhl jakýsi plán záchrany podunajské monarchie. A to ještě před vypuknutím prusko-rakouské války roku 1866 a před uzákoněním pro habsburskou monarchii nebezpečného rakousko-uherského dualismu o rok později.

V květnu 1876 se nacházel František Palacký na samém závěru svého života. Zdraví mu už nesloužilo jako dřív, ale měl za sebou obdivuhodný život plný bojů za emancipaci české národní společnosti. Dokončoval v té době svoje životní dílo Dějiny národu českého v Čechách a v Moravě. Těšil se obrovské úctě v širokých národních vrstvách. Byl uznávaný jako jedna z vůdčích osobností vědeckého i politického života. Říkalo se mu Otec národa.

Jeho cesta na vrchol přitom začala už víc než před půlstoletím. Roku 1823 se charismatický mladý muž setkal s legendou, jež mu učarovala a ovlivnila jeho směřování na celý život. Františka Palackého tehdy oslovil Josef Dobrovský, vůdčí osobnost zakladatelské generace národního obrození. Modrý abbé, jak se Dobrovskému přezdívalo, byl dokonalým prototypem kritického osvícenského vědce, který předtím prošel důkladným jezuitským vzděláním. Po dočasném zrušení Tovaryšstva Ježíšova, kdy jeho původní plány a sny vzaly za své, mohl dát své nemalé síly do služby svému národu a jeho jazyku.

Jedna věc však u Dobrovského zarážela. Po všem, co v životě dokázal, byl jeho pohled do budoucna pesimistický. Bez lásky k českému jazyku a písemnictví by nikdy nemohl vykonat své obrovské a záslužné dílo. Psal však jen latinsky a německy a byl přesvědčen, že český duchovní život patří jen minulosti. Čeština i existence českého národa ve vlastním slova smyslu proto byly Dobrovskému jen záležitostí vědeckého zkoumání historie. Nevěřil, že je český duchovní život organickou součástí živého vývoje. Byl skeptický, že by mohla být v českém jazyce někdy vytvořena hodnotná literární díla evropského a světového významu. Teprve následná generace Jungmannova se rozhodla tuto zakladatelskou skepsi překonat a vytvořit předpoklady pro vznik hodnotných vědeckých a literárních děl psaných česky.

Nakonec to skutečné vyvrcholení přišlo v generaci Palackého. Dobrovského skepsi se podařilo definitivně překonat. František Palacký se stal ještě za života legendou a důkazem, že český národ žije a dokáže tvořit hodnotná díla. Konečně se český živel postavil po bok ostatním vyspělým evropským národům. On, František Palacký, který se považoval za žáka ušlechtilého skeptika, k tomu významným a možná také rozhodujícím způsobem přispěl.

Politická hvězda Palackého začala stoupat roku 1848, kdy nacionalistickými revolucemi zmítaná Evropa otřásla také staletou budovou rakouského absolutismu. Nakrátko se objevila dokonce možnost konstituce a parlamentarismu. Tento náhlý závan svobody však v sobě skrýval i určité nebezpečí. Německé národní hnutí totiž usilovalo o vytvoření Velkoněmeckého státu v rozsahu středověké Svaté říše římské a národa německého. Do svého projektu chtěli Němci zahrnout také české země a obrátili se právě na Františka Palackého, aby se coby respektovaná osobnost českého politického života zúčastnil přípravných jednání. V dubnu však Otec národa prostřednictvím tzv. psaní do Frankfurtu tuto nabídku odmítl.

V dopise se Palacký nejprve se jednoznačně přihlásil k českému národu: „Já nejsem Němec, aspoň se jím být necítím… Musil bych ve Frankfurtě buď city své zapírati, nebo se přetvařovati, anebo když by k tomu přišlo, hlasitě odporovati… Jsem Čech rodu slovanského i se vším tím nemnohým, co mám i co mohu. Oddal jsem se zcela i navždy ve službu svému národu. Tento národ malý sice jest, ale odjakživa zvláštní a sám o sobě stávající…“

Český historik si svou odpovědí frankfurtskému sněmu získal také značné sympatie ve vídeňských dvorských kruzích. Poukázal totiž na odvrácenou stranu případného všeněmeckého sjednocení, které by mohlo ohrozit nadnárodní habsburskou monarchii. Neopomenul připomenout, že pád habsburské říše by pro nás Čechy mohl znamenat, že se jednou zcela utopíme v německém moři. Nakonec vyslovil i obavu, že kvůli destabilizaci rakouské říše by mohlo hrozit i ruské nebezpečí.

A v těchto okamžicích, poučeni událostmi, které se na nás valily od 20. století, se musíme obdivovat Palackého přesným nadčasovým úvahám. Habsburská monarchie jako mohutná říše mohla chránit a často také chránila malé národy lépe, než by se to bylo dařilo jim samým. Byla v jistém smyslu, ale bohužel jen za příznivých okolností přirozenou hrází před nebezpečím pangermanismu i ruského panslavismu, který ovšem časem oblékl jiný ideologický kabát.

František Palacký

V tomto ohledu je také jasný rozdíl mezi uvažováním poučeného historika Palackého a více praktického politika než vědce Masaryka, jemuž stačilo přesvědčení o své pravdě, aby byl ochotný jít za ní stůj co stůj bez ohledu na následky. Masaryk měl vůbec tendenci vyhledávat v historii to, co konvenovalo jeho názorům, a následně to také přenášet do své politické praxe. Není divu, že přední český historik Josef Pekař Masarykovu českou filozofii dějin odmítal slovy „pan Masaryk nám vědecky neimponuje“ nebo ironicky hovořil o „Masarykových příbuzných v našich dějinách“. Palacký si byl vědom, že habsburská monarchie je důležitou zárukou evropské stability, takže radikální rozchod s Rakouskem by ho ani ve snu nenapadl. Naopak vztyčil varovně prst a vyslovil své nezvratné přesvědčení: „Zajisté, kdyby státu rakouského nebylo už odedávna, musili bychom v interesu Evropy, ba humanity samé přičiniti se co nejdříve, aby se utvořil…“ Ve své pozdější práci Idea státu rakouského Palacký tuto svou sentenci z revolučního roku 1848 hrdě připomenul s tím, že se stala obecně známou v okamžiku, kdy ji nechal bán Jelačič vepsat na prapory svých vojsk, která zachraňovala jednotu monarchie v čase jejího největšího ohrožení.

Muž, který dokázal vidět daleko do budoucnosti, vnímal další osud monarchie nejen jako záležitost srdce, ale i jako věc ničím nezkaleného rozumu. Kritizoval sice Rakousko za to, že ignoruje soudobý evropský pokrok, ale příznivcem republikánského zřízení nebyl: „…musím každou myšlenku o republice již napřed odhodlaně i důrazně zamítati. Pomyslete si říši rakouskou rozdělenou na množství republik a republiček – jaký to milý základ k univerzální ruské monarchii!“ Dodejme, že dějiny nás důrazně poučily, že tento „milý základ“ se nevztahuje jen k univerzální ruské říši, ale i k té německé. A o tom byl list Palackého do Frankfurtu především.

Parlament v německém Frankfurtu uvedl nakonec v život jen maloněmeckou koncepci, jež počítala pouze se sjednocením německého území bez Habsburků. Přesto původní myšlenka na všeněmecké sjednocení, které by nakonec pohltilo i české země s jejich jazykem a osobitou kulturou, nebyla zdaleka mrtvá ani v českém prostředí.

Deset let po Palackého smrti ji oživil mladý talentovaný literát s česko-německo-židovskými kořeny Hubert Gordon Schauer v Masarykem založené a Janem Herbenem redigované revue Čas. Schauer se ve svém článku Naše dvě otázky dotazoval, zda je český národ schopen vytvořit si svou kulturu. Jinými slovy: nebylo by pro něj lepší a rozhodně méně klopotnější přijmout raději vyspělou kulturu německou? Schauer argumentoval způsobem, který musel tehdy už značně sebevědomou českou společnost pohoršit. Ptal se totiž: stojí vytváření a obnovování české kultury vůbec za to, má k tomu český národ opodstatnění a mravní povolání?

Toto mravní povolání nastínil ve své humanitní ideji českých dějin T. G. Masaryk. Jeho příliš jednostranně konstruovaná koncepce „české světovosti“ mu v podstatě splývala s církevní reformací a s protestantstvím. Humanitní ideály viděl už u českých bratří. Historik Josef Pekař v rámci kritiky Masarykovy filozofie dějin mezi řádky ironicky naznačil otázku, proč nutně musí být dějiny českého národa za každou cenu světové, nestačí snad, že jsou to dějiny české?

Ohlas Schauerova článku si lze snadno představit. Schauer i Masaryk, který mu poskytl prostor pro jeho úvahy, byli označeni za národní odrodilce. Leckdo si pohoršeně odplivl. Národohospodář Albín Bráf, manžel Palackého vnučky, jednou ve svých memoárech napíše, že Masaryk nebyl nikdy vlastenec, protože si přál, aby česká kultura splynula s německou.

Palacký tvořil své dílo a hlavně své dějiny s vědomím, že češství není s němectvím identické, ba existuje v mnohém v přímém protikladu vůči němu, a proto je mu právě velké Rakousko zárukou, že Češi neutonou v pověstném německém moři. Události osmačtyřicátého roku spojené s jeho psaním do Frankfurtu se mu proto staly po čase odrazovým můstkem k tomu, aby celou svou představu o historické roli i o současném poslání podunajské monarchie znovu detailně promyslel a vtělil do osmi článků, které vycházely zhruba od počátku dubna do poloviny května roku 1865 pod souhrnným názvem Idea státu rakouského.

Historik Josef Pekař

František Palacký v nich především ocenil pozitivní rolí, kterou sehrála rakouská monarchie při obraně střední Evropy před náporem mohamedánství. Nelze v této souvislosti nevzpomenout už na dřívější Palackého slova z dob frankfurtského dopisu o tom, že habsburské soustátí je povoláno svým historickým posláním k tomu, aby bylo záštitou a strážcem Evropy před „asiatskými živly všelikého způsobu“!

Boj s tureckým půlměsícem byl úspěšně dobojován na přelomu 17. a 18. století. Za klíčovou bitvu lze po úspěšném odražení Turků před Vídní roku 1683 považovat bitvu u Zenty v září 1697, kdy rakouská vojska pod vedením legendárního vojevůdce prince Evžena Savojského zvítězila nad tureckou armádou tak drtivým způsobem, že sultánovi nezbyli v Evropě téměř žádní vojáci. Na základě karlovického míru z ledna 1699 připadly konečně Uhry a téměř celá Transylvánie Habsburkům. Situace se stabilizovala do té míry, že s výjimkou dvou desetiletí na počátku 18. století tvořily řeky Sáva a Dunaj i nadále hranici rakouské říše. Teprve konec první světové války smetl habsburskou monarchii a o něco později i osmanskou říši.

Heroický boj habsburských vojsk proti osmanským Turkům reprezentujícím vzestup islámského imperialismu, který tolik oceňoval Palacký, velmi kontrastuje s dnešní politickou situací v Evropě, kdy v rámci tzv. uprchlické krize dobývá tento kdysi poražený nepřítel jednu pozici za druhou prakticky bez boje. Zatímco se tisícové davy uprchlíků valí do Evropy, kterou postupně kolonizují, bruselští politikové nic nedělají, bezmocně lomí rukama a zaštiťují se frázemi o nezbytné humanitární pomoci válečným uprchlíkům. Z historického a také z dnešního pohledu je zajímavé také to, že země nejvíce postižené přílivem muslimského obyvatelstva se nacházejí na severozápadě Evropy, Švédskem počínaje a Velkou Británií, Francií, Holandskem, Belgií a Německem konče. Vesměs se jedná částečně s výjimkou Francie a Belgie (někdejší rakouské Nizozemí) o státy s protestantským dědictvím. V Německu tvoří výjimku katolické Bavorsko. Co to však znamená pro nás a naše dějiny?

Možná, že to vše s odstupem čtyř staletí ukazuje i nový pohled na mýty opředenou bitvu na Bílé hoře z listopadu roku 1620, líčenou zejména následnou protestantskou emigrací za neštěstí bez míry a hranic. Bílou horou odůvodňoval na počátku světové války svůj odbojný postoj vůči Rakousku-Uhersku také T. G. Masaryk. Jakkoli býval tento muž často názorově nonkonformní, v pohledu na Bílou horu se ztotožňoval zcela s romantickým vlastenectvím 19. století, které tuto bitvu a především její důsledky líčilo jako dobu temna a tři století trvající poroby.

T. G. Masaryk

Ve Světové revoluci Masaryk pateticky píše o tom, že náš postoj za války měl ukázat, jestli jsme schopni vzít svůj osud do vlastních rukou, jestli myslíme věci skutečně vážně, jestli opravdu chceme odčinit Bílou horu a jestli jsme kvůli tomu připraveni k nejvyšším obětem! Zkrátka řečeno spolu s Komenským, jestli se vláda věcí tvých k tobě zase navrátí, ó, lide český!

Tento pohled, jakkoli značně rozšířený, nebyl však jediným českým pohledem na bělohorské události. Už proto, že Češi byli před první světovou válkou i po ní převážně národem katolíků, z nichž mnozí nesli tuto povšechnou interpretaci nelibě a považovali ji za příliš povrchní. Jaké tedy byly argumenty Masarykových kritiků?

Například poukazovali na fakt, že „českost“ tzv. českých stavů byla dost problematická. Vezměme jen jména některých politických či vojenských vůdců povstání nebo i účastníků následných bojů proti rakouskému císaři, jako byli Jáchym Schlick (počeštěno Šlik), Matyáš Thurn, Kristián z Anhaltu, Colonna z Felsu, či jméno samotného „zimního krále“ Fridricha Falckého. Ukazují mnohem spíš na německý luteránský import do českých zemí, který už v předbělohorských Čechách bral vrch nad domácím kališnictvím. Byli však i cizí protestanti, kteří si od svých „českých“ souvěrců udržovali odstup. Vojevůdce Arnim, muž, jehož vlivu fatálně podléhal dokonce slavný Albrecht z Valdštejna, napsal v memorandu saskému kurfiřtovi, že k dobrým cílům nelze dospět přes špatné prostředky. A stěžoval si v této souvislosti na českého emigranta hraběte Thurna, že je v boji proti Habsburkům ochotný spojit se dokonce s tureckým sultánem. Tehdy byl Matyáš Thurn určitou výjimkou hodnou zaznamenání. Kolik jeho následovníků je dnes ochotno spojit se s muslimy na zničení tradic a dědictví, které nám odkázali naši předkové? To asi nikdo věrohodně nespočítá.

Z odstupu čtyř staletí tedy nelze ani vyloučit, že tehdejší vítězství vojsk rakouského císaře Ferdinanda II. na Bílé hoře pomáhá zachraňovat naši vlast před muslimskou migrantskou záplavou ještě v dnešních časech. Možná že kdyby u letohrádku Hvězda bývalo triumfovalo importované německé protestantství převlečené do českého kabátu, prožívali bychom také my v ulicích českých měst každodenní mučivé napětí tak charakteristické pro dnešní Německo, jež bylo do nešťastného rozhodnutí kancléřky Angely Merkelové považováno za zcela bezpečnou evropskou zemi.

Zdaleka ojedinělý není dnes názor, že právě abstraktní, všeobjímající a často od reálného života odtržená humanita, podtržená hesly volnost – rovnost – bratrství, vzešlá paradoxně z krveprolití Velké francouzské revoluce a nekriticky zpopularizovaná v západoevropském myšlení, evidentně umetá cestu pokračujícímu vykořenění Evropy.

Katolický romanopisec Jaroslav Durych, oceněný za první republiky státní cenou za svou velkou valdštejnskou trilogii nazvanou Bloudění, vědom si dobře složitých historických souvislostí a jejich následků, napsal o Bílé hoře v rozporu s vžitou představou, že nešlo o porážku českých národních tužeb. Podle Durycha to byl naopak den vítězství, den osvobození od prokletí, zaviněného pošetilými a národu cizími protestanty: „Samotná hora, místo, na němž se tak často setkávali odpůrci katolíků, je posvátné místo… kde došlo k záchraně našich potomků, našeho dědictví, našeho pozemského a věčného života.“ Naopak protestantské líčení důsledků bělohorské bitvy jako neštěstí bez míry a hranic, které vedlo k počátku tři století trvající habsburské poroby, neobstojí při konfrontaci s fakty. Už Karel Kramář, který dlouhodobě bádal ve vídeňských archivech, potvrdil, že bělohorský vítěz se podstatně nedotkl českého státního práva. K jeho omezování došlo až za vlády Marie Terezie.

Nezapomenutelný český historik Josef Pekař soudil, že kdyby u letohrádku Hvězda zvítězila opačná strana, germanizace by během jedné generace byla úplná. Buď jak buď, je třeba znovu zopakovat, že bloudění po labyrintu historie a dneška bývá složité a nejednoznačné. Prozatím je patrné, že stran nejaktuálnějšího celoevropského problému, jímž je masový příliv neevropské muslimské populace, jsou nejméně ohrožované touto tzv. uprchlickou krizí ty země, které se kdysi spojily v katolické nadnárodní habsburské říši, aby zažehnaly nebezpečí islámské okupace. Tedy země patřící dnes do tzv. Visegrádské skupiny: Maďarsko, Česká republika, Slovensko a zejména katolické Polsko, které pomáhalo zachraňovat křesťanskou ideu státu rakouského už roku 1683 před branami Vídně. V poslední době se ale Slovensko více přiklání k Bruselu.

Rakousko je v tomto ohledu zemí plnou paradoxů, což potvrdily i nedávné prezidentské volby. Nicméně ani Rakousko už nechce další uprchlíky bezhlavě přijímat a v mnoha ohledech se názorově k Visegrádu přibližuje. Nakolik tedy minulost promlouvá k dnešku, ukáže opět až čas.

V této souvislosti je ještě potřeba dodat, že v případě států povstalých z trosek podunajské monarchie selhává neustále opakované ideologické klišé, že se Evropa dělí na pomyslný pokrokový Západ na straně jedné, na druhé straně pak na zaostalý Východ. V souladu s míněním Palackého nejsme ani jedno ani druhé, ale jsme Středoevropané, protože toto dědictví nám odkázala právě zaniklá habsburská monarchie složitým pletivem tradic, zvyků a postojů, které i přes současnou rozsáhlou nivelizaci hodnot nadále přežívají. Pochopitelně že dnešní vládci Evropy z toho nijak nadšení nejsou a výtky na adresu Visegrádu proto patří k běžnému bruselskému propagandistickému folklóru. Nenechme se tím však vykolejit a zůstaňme sami sebou!

Palackého „austroslavismus“ nebo také „austrofederalismus“ však bohužel nedošel naplnění. Byl odmítnutý německými i maďarskými radikály, kteří si nepřáli, aby se slovanskému obyvatelstvu dostalo historického zadostiučinění. Otec národa to předvídal a v závěru svého stěžejního díla Idea státu rakouského pronesl osudové varování před uzákoněním dualismu. Podle Palackého bude mít tento čin za následek zrození panslavismu v nejméně žádoucí formě spojené s osudovým ohrožením monarchie, ať už si to ti, kteří rozhodují, uvědomují, nebo ne: „My Slované k tomu budeme hledět s upřímnou bolestí vstříc, ale bez bázně. Byli jsme před Rakouskem, budeme i po něm.“

A právě tato slova, z nichž zaznívá neodvratné zklamání stejně jako varování, ale zároveň i osudové proroctví, asi nejvíce uchvátila T. G. Masaryka a přispěla k jeho rozhodnutí Rakousko opustit. Tvůrce novodobé české státnosti měl k Palackému blízko ještě v oceňování husitství jako velkolepé éry českých dějin a sdílel s ním nesporně i velmi rezervovaný vztah k Rusku a k panslavismu. Masaryk v duchu svého prozápadního racionalismu vnímal carské Rusko jen jako temné, dekadentní a zpátečnické. Jednou napíše, že „Lenin byl logickým důsledkem ruské nelogičnosti.“

Palacký dobře věděl, o čem mluví, když varoval před zrozením panslavismu v nejméně žádoucí formě. Slovanská vzájemnost a vztah Čechů k mocnému slovanskému východnímu bratrovi představují jeden ze základních kamenů českého myšlení od počátků národního obrození. Je to téma složité, plné paradoxů a historických protikladů, ale stále nesmírně živé. Už jen fakt, že Rusové byli po dlouhou dobu jediným skutečně svobodným slovanským národem, z něhož měly i ostatní velmoci respekt, přiváděl řadu ctihodných mužů k myšlence, že jen tento národ je schopen přinést svobodu také dalším slovanským kmenům. Ve starší obrozenecké generaci byl obdivný vztah k Rusku samozřejmostí. Slávy dcera básníka Jána Kollára přímo vybízela přichýlit se k ruskému „dubisku“. Neosvobodil snad ruský car Alexandr před rozpínavým bonapartismem celou Evropu a spolu s ní i habsburskou říši, Čechy nevyjímaje?

Český národ se od časů barokní protireformace vyvíjel do značné míry nábožensko-kontemplativním způsobem, jak o tom svědčí mimo jiné i zápisky milčického rychtáře Vaváka. Tento vzdělanec českého venkova neměl zrovna velké pochopení pro západní pokrokářství a jakobínské dědictví francouzské revoluce. Naopak viděl v konzervativním samoděržavném Rusku spojence proti bořitelům odvěkého božího řádu. Teprve když generaci Kollárovu a Hankovu vystřídala generace Máchova, začala se objevovat také kritika bezvýhradné adorace Ruska, a to v souvislosti s krutým potlačením polského povstání.

Po určitou dobu podroboval ruské samoděržaví sžíravé kritice zejména Karel Havlíček Borovský, ale když se po čase zklamal v Polácích a když také původně nadějný revoluční rok 1848 skončil svou pouť v bachovském absolutismu, obrátil znovu i on svůj pohled k velkému Rusku.

Úsilí prvotních obrozenců tedy spíš směřovalo ke splynutí menších slovanských národů s jejich všemocným ochráncem Ruskem, za časů vrcholící obrozenecké éry reprezentované Šafaříkem a Palackým se naopak už více cenila národní svébytnost, která sice nepopírala veliký význam Ruska pro ostatní slovanské národy, ale nechtěla se mu ani slepě podřizovat. Palacký netrpěl vůči Rusku sentimentálním obdivem a za určitých okolností se jeho nadměrného vlivu dokonce obával. Bezpečný přístav pro český národ proto nalézal v podunajské monarchii, ale přál si, aby byla vůči Čechům a ostatním slovanským národům spravedlivá. Poté co byl rakousko-uherským dualismem jeho austroslavismus politicky pohřben, navštívil v roce 1867 Národopisnou výstavu v Moskvě, ale nakonec ani tam nepochodil, když se trošku naivně snažil dělat prostředníka a uklidnit vztahy mezi Rusy a Poláky. Ten samý neúspěch potkal mnohem později i československého exilového prezidenta Beneše.

Pouze prozápadně orientovaný T. G. Masaryk jednoznačně odmítal carský absolutismus a s ním spojenou myšlenku slovanské vzájemnosti. Jeho někdejší přítel Karel Kramář viděl naopak v neoslavismu a ve spojení s carským Ruskem záchranu českého národa před habsburským útlakem. Svůj osud symbolicky spojil s Ruskem i tím, že si vzal za manželku Rusku z významného kupeckého rodu Naděždu Nikolajevnu Abrikosovou.

Mnohé jedince Rusko přitahovalo, jiné odpuzovalo. S určitou mírou zjednodušení se dá říci, že odtažitý či velmi kritický vztah měli k Rusku lidé rozumového založení, zatímco citově zabarvené jedince přitahovala tajemná a zádumčivá ruská duše. Příkladem může posloužit i jeden z největších německých básníků a pražský rodák Rainer Maria Rilke, který Rusko miloval vroucí láskou, jak o tom podala výmluvné svědectví ve svých vzpomínkách jeho celoživotní mecenáška kněžna Marie Thurn-Taxisová.

Palacký dokázal už ve své době geniálně postihnout trajektorii moderních českých dějin a její východiska. Pro Čechy měla podunajská monarchie nesmírnou cenu v tom, že jim představovala přirozenou hráz proti nástrahám pangermanismu. Pokud tu habsburská říše nebude a Češi se nebudou chtít rozplynout v německém moři, budou muset se vší vážností inklinovat k Rusku. Masaryk naopak nepochopil, že západní liberalismus, o nějž se on sám opíral, nikdy předtím a nikdy potom v českém prostředí nezakořenil tak, aby s ním Češi mohli spojovat nějaké hmatatelné naděje směrem do budoucna. Západ také v Mnichově nehodlal bojovat za stát, s nímž měl pramálo společného a jehož obyvatele a dějiny vlastně ani neznal.

Shrnutí: Od časů národního obrození se příslušnost k habsburské monarchii jevila jako nejlepší možnost zaručující uchování české národní svébytnosti. Jedinou náhradní alternativu proti stále hrozícímu nebezpečí pangermanismu Češi viděli pouze v přimknutí k velké a mocné ruské říši. František Palacký však této variantě nedůvěřoval a měl dokonce ze silného Ruska obavy. Vypracoval proto koncepci austroslavismu, který měl pomoci k tomu, aby získaly slovanské národy v habsburské říši rovnoprávnost. Tím by se posílila jejich loajalita k společně sdílenému soustátí. Pád Palackého koncepce v souvislosti se zavedením rakousko-uherského dualismu v roce 1867 však vedl ve slovanském a také v českém prostředí k tomu, že hledání spásy u velké východní velmoci se stále více považovalo za přijatelnou možnost, jak odolat německému nebezpečí. Prozápadně a liberalisticky orientovaná koncepce Masarykova naopak do vypuknutí první světové války pouze živořila, protože ji sdílela jen hrstka intelektuálů nadšená jeho neotřelými názory.

3. Chtěl ruský car do války?

O příčinách první světové války byly popsány tisíce stránek nejrůznějších úvah. Byly hledány v narůstajícím německém militarismu, ve snaze překreslit koloniální mapu světa, ve všudypřítomném nacionalismu nebo ve zradě dělnických vůdců, kteří nedokázali přesvědčit proletariát, aby se nezapojoval do imperialistické války. Pokud chceme však pochopit příčiny této devastující války, musíme se nejprve zamyslet nad tím, v co tento konflikt vyústil a kdo na ní nejvíc vydělal. Jde o odpověď na známou otázku: komu to prospívá?

První světová válka vedla k pádu dvou císařství – rakouského a německého – a také ruského carství. Císař Vilém II. to poměrně dobře vystihl slovy, že válka byla vedena i proto, aby se ukázalo, zda stále ještě platí staleté řády, nebo ne. Vítězové dali jednoznačnou odpověď přesvědčením, že pozůstatky středověku a s ním spojené „staleté řády“ nechtějí a nebudou tolerovat! V této souvislosti není bez zajímavosti připomenout si, jaký smysl viděl ve velké válce tvůrce československé nezávislosti T. G. Masaryk. Ve své Světové revoluci napsal, že spojení všech národů pod vedením Západu je důkazem, že válka neměla pouze národnostní ráz, ale šlo o první velkolepý pokus jednotné organizace celého světa a lidstva! Tady Masaryk celkem přesně vystihl fakt, že první světová válka nastartovala éru globalizace a s tím spojeného „odnárodňování“ světa.

Hlavním garantem poválečného uspořádání světa se měla stát Společnost národů se sídlem v Ženevě, tedy svobodnými zednáři toužebně očekávaná instituce ve švýcarském ráji světových bankéřů.

Společnost národů však předběhla dobu a ve třicátých letech mířila neodvratně ke kolapsu.

Těžko však lze považovat za náhodu, že na konci druhé světové války byl v tomto ohledu podniknutý další pokus o celosvětové uspořádání založením Organizace spojených národů. Instituce se tentokrát zabydlila v New Yorku na pozemcích darovaných olejářským a bankovním klanem Rockefellerů. Nyní spatřila instituce takového dalekosáhlého globálního významu pro jistotu světlo světa přímo v USA, tedy přímo v ohnisku rozpoutané globalizace, aby byly věci z hlediska „mocných hybatelů pokroku“ lépe pod kontrolou.

Někdo může namítnout, že se tyto plány vůbec nemusely uskutečnit, protože dohodoví vítězové nebyli v první světové válce zase tak daleko od porážky. Ano, to je pravda. Zvláště když se rozpadala ruská fronta pod vlivem revoluce a Německo opět nabývalo na síle. Martin Růžek v roli rakouského důstojníka ve filmovém ztvárnění Osudů dobrého vojáka Švejka od režiséra Karla Steklého z roku 1956 vyjadřuje elementární pravdu, když říká, že válka je vždy riskantní podnik. Riskovali všichni účastníci rychle se rozrůstajícího konfliktu, ale jenom státy Dohody věděly, že mají ve svém portfoliu něco navíc. A nebyl tím myšlen jen strategický veletoč Itálie, která zradila původní spojence a za příslib teritoriálních zisků přešla ke konkurenci. Byla zde totiž demokratická mocnost zcela zásadního významu – zpočátku neutrální Spojené státy. Tato velmoc byla připravena ve vhodný čas zasáhnout a eliminovat „dohodová rizika“. Vstup USA do války byl podle některých vlivných osob nakonec i podmínkou druhé úspěšné kandidatury Wilsona na prezidenta.

Zámořská velmoc vstoupila do války v dubnu 1917, když už byly obě strany konfliktu značně vyčerpané a kdy bylo zřejmé, že USA se stanou pomyslným jazýčkem na misce vah. Od tohoto okamžiku bylo jen málo pravděpodobné, že dohodové státy bojující za stejné nebo podobné ideály, jaké hlásala Amerika, odejdou z bojiště poraženy. Zákulisní vlivné skupiny v USA, především bohatí bankéři, však hrály několika kartami najednou. Byly v dobrých vztazích nejen s válčícími státy Dohody, ale i s německým generálním štábem a zároveň i s vybranými ruskými revolucionáři, takže dokázaly s talentem jim vlastním šikovně improvizovat a dostat případná rizika pod kontrolu. Šlo o vyzkoušenou taktiku Rothschildů, kteří minimálně od napoleonských válek podporovali vždy obě válčící strany, takže vlivní bankéři nikdy nemohli odejít z boje poraženi.

Konflikt dosud nevídaných rozměrů tak byl přirozeným vyústěním evropského vývoje minimálně od 18. století. Právě v této době zvítězila průmyslová revoluce a nad středověkem zvítězil kapitalismus. Nositelé středověké moci – panovníci, šlechta a církev – stále hráli nezanedbatelnou roli v evropské společnosti, ale na jejich místo se pozvolna tlačili bankéři a bohatí průmyslníci. Zejména v případě bohatých finančníků se tvořila paralelní moc, navenek takřka neviditelná, ale o to víc tahající z pozadí za nitky událostí. Na zámožných bankéřích byli totiž už od středověku evropští panovníci závislí, třebaže tehdy byla tato profese považována za opovrženíhodnou, jak o tom výmluvně vypovídá světoznámá hra Williama Shakespeara Kupec benátský.

Není divu, že se „tichá“ finanční revoluce zrodila v dynamicky se rozvíjející průmyslové velmoci číslo jedna, kterou kdysi představovala Anglie. Tam už na konci 17. století vznikla první banka, nad níž neměl dohled stát, ale skupina soukromých osob, která však disponovala klíčovým právem tisknout peníze! Tento první pokus o skrytou vládu „penězoměnců“ chtěl dovést do dokonalosti v druhé polovině 18. století proslulý bankéřský klan Rothschildů z Frankfurtu nad Mohanem. Jeho zakladatel Amschel Mayer Rothschild a jeho pět synů zbohatli tak „zázračně“, že se bez jejich finanční pomoci záhy neobešel žádný evropský panovnický dvůr. Pět rothschildovských šípů bylo tehdy vystřeleno do pěti evropských metropolí (Frankfurt, Vídeň, Londýn, Paříž, Neapol), aby se jejich majitelé stali skrytými vládci Evropy.

Nebylo pochyb: končila vláda urozených, ale už málo perspektivních aristokratů, která měla být nahrazena nejen schopnými, ale spíš všeho schopnými machiavellisty nové doby, kteří se nenechávali v žádném případě svazovat náboženskými a morálními předsudky. Jediným jejich přikázáním se stalo neustálé rozmnožování vlastního bohatství, které jim zajišťovalo i rostoucí vliv a podíl na moci. Začalo platit, že peníze dělají další peníze!

Nathan Rothschild to vyjádřil naprosto přímočaře: „Nestarám se o to, která loutka je dosazena na anglický trůn, aby vládla říši, nad níž slunce nikdy nezapadá. Muž, který řídí oběh peněz v Británii, řídí celé britské impérium a oběh těchto peněz řídím já.“ A proslulý dlouholetý ministerský předseda této koloniální velmoci Benjamin Disraeli alias lord Beaconsfield v politické novele Conigsby z roku 1844 vkládá do úst postavě, která má představovat lorda Rothschilda, tato slova: „…Světu vládnou zcela jiné osobnosti, než si představují ti, kteří nejsou za scénou!“

Aby byla skrytá válka finančníků účinná, vedla se na více frontách. Vládnout nad penězi byla jedna věc. Zároveň bylo nutné změnit i myšlení evropské společnosti, které se v mnohém setrvačně opíralo o křesťanské hodnoty středověku. Důležité bylo podkopat základy křesťanské morálky. Na tomto poli vykonala velký kus práce už renesance, která se o morálku přestala starat. V učení florentského myslitele a státníka Machiavelliho se lze dočíst, že kdo chce být dokonale dobrým, vystavuje se velkému nebezpečí, protože zapomíná na to, že žije ve světě lidí nedobrých. Proto jedno z jeho hlavních doporučení spočívalo v tom, „abychom byli zlí se zlými a klamali ty, kdo klamou nás“! Bez významu není ani fakt, že Niccolo Machiavelli sice pojmenoval své nejznámější dílo Vladař, ale byl ve skutečnosti stoupencem republiky a nedostižným vzorem mu bylo republikánské období starého Říma. Tento učenec odmítal papežství, protože podle jeho názoru bránilo sjednocení Itálie.

Niccolo Machiavelli

Renesance také naplno uvolnila stavidla individualismu, který se naplno vyřádil později v éře kapitalismu. Renesanční kondotiér byl přesvědčen, že kdo si uvědomuje svoji sílu, ten chce získat úspěch, bohatství a tomu odpovídající moc. Touha po moci a vládnutí bezskrupulózním jedincům velmi zachutnala. Tím se začal ovšem pozvolna měnit i pohled nejen na morálku, ale i na peníze. Nadále se na ně už nemělo hledět jenom jako na nutné zlo. To byl nezbytný předpoklad toho, aby se v dosud konzervativní evropské společnosti pozvolna etabloval kapitalismus. O jak zásadní změnu se jednalo, přibližuje lépe než řada odborných studií ve svém románu Kouzelný vrch nositel Nobelovy ceny za literaturu Thomas Mann.

Román proslulého německého spisovatele se odehrává v jednom švýcarském horském sanatoriu, kde se krátce před vypuknutím první světové války setkávají lidé s nevšedními osudy a žijí tam poněkud odtrženě od světa reálných událostí. Objevuje se tam také Naphta, muž, jenž konvertoval od židovství ke katolicismu a stal se jezuitou. V častých polemikách s italským revolucionářem a zároveň svobodným zednářem Settembrinim oceňuje hodnoty středověku a pohrdavě se vyjadřuje o současnosti: „Těmto lidským duchům (církevním otcům) ošklivilo se pomyšlení, že se peníze rozmnožují samy sebou, jakékoli spekulace a kšeftování s úroky byly pro ně lichvou a prohlašovali, že každý bohatec je buď zloděj, nebo zlodějův dědic… V pouhém obchodování, v kupování a v prodávání se ziskem, bez zpracování hospodářského statku… spatřovali potupnou živnost. ÚCTY SI PODLE NICH ZASLUHOVAL ROLNÍK A ŘEMESLNÍK, NIKOLI KUPEC ANI PRŮMYSLNÍK!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sto let (chatrné) samostatnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.