© Jana Klimešová, 2019

© Nakladatelství Petrklíč, 2019

ISBN 978-80-7229-680-5 (tištěné)

ISBN 978-80-7229-781-8 (epub)

ISBN 978-80-7229-782-5 (mobi)

JANA KLIMEŠOVÁ

SVATBA S MILIONÁŘEM

ÚVOD

Erotický román o ukrajinské dívce, která svůj život od osmnácti let prožívala v Praze. Sex, lásku, smutek, slzy, radost – to vše najdete v této knize.

S tebou končím

Ani si nepamatovala, kolikrát prožila tuto chvíli, kdy se rozhodla udělat za Igorem tlustou čáru. Byla přesvědčená, že je to jen na ní, aby se o sebe postarala. Igorovi přestala věřit. Nechtěla mu ublížit, jen někde uvnitř sebe cítila, že má plné právo chtít jen to, co bude fungovat. Poslední dobou její city k němu ochladly a opojný pocit lásky se změnil v lítost. Nastal čas se ho zbavit. Nebylo to poprvé, kdy chtěla tuto svou nešťastnou lásku ukončit, ale jeho předešlé hysterické reakce ji k němu vždy znovu připoutaly. Naposledy, snad před dvěma dny, kdy opět přišel opilý, mu řekla, že už ho nemiluje. Ale jako by házela hrách na stěnu, zase to bylo stejné. Nejdříve vyhrožoval, že si něco udělá, a nasliboval, co se dalo. Nakonec se rozbrečel, kňučel tam jako malý buldoček a ona znovu podlehla. Měla už dost jeho slibů, že dokončí vysokou školu a pak ji bude moci představit svým rodičům. Vymlouval se na otce, který mu dal podmínku: dokud z něho nebude lékař, nechce nic slyšet o jeho známostech. Ze začátku mu to snad i věřila, později se jeho snaha začala projevovat místo ve škole jen v hospodě u piva, a tak přestala vnímat jeho řečičky, že on někdy dostuduje, nebude se opíjet, představí ji svým rodičům a ona bude moci jejich vztah začít brát vážně. Jeho laciné výdobytky lásky čím dál tím více snižovaly její city k němu. Když začal Igor studovat, movitý tatínek mu koupil malý byt, aby se mohl v klidu učit a zvát si tam přátele ze školy. On však rodiče zklamal. Ukončil sám od sebe s výmluvou na zdraví školu a místo učení pořádal mejdany.

Leželi spolu v jeho malém, neútulném pokoji. Na první pohled bylo znát, že ho nezařizovala žena. Chybělo velké zrcadlo, které by opticky zvětšilo prostor. Místnost byla tmavá a potřebovala žlutou či zelenou, aby ji rozjasnily. Proti čelu postele stála skříňka a na ní se pyšnila kočičí socha. Miloval kočky v jakékoliv podobě a tuto mu dala k jeho dvacátým narozeninám. Ležela vedle něho nahá na břichu a přemýšlela, jak tento vztah ukončit. Cítila, jak jí hladí prdelku. „Krásná, růžová jako tulipán,“ přerušil Igor ticho, které v tu chvíli mezi nimi vládlo. Přitiskl se k ní, držel se jí jako beran a třásl se jako ratlík, kterému zapomněli dát žrádlo. Opět začal naléhat, jemně ho odstrčila. Měla toho dost, jednou jí to stačilo. Vyčítala si, že znovu podlehla, nechala se přemluvit a nešla raději domů. Ten muž vedle ní byl jak nenasytná vlaštovka a většinou to byla ona, která toho měla dost a raději si chtěla povídat nebo spát. Od začátku vztahu se s ním nikdy neshodla na frekvenci jejich nočních radovánek. Celé ty prožité měsíce se mu to snažila dávat najevo. Ze začátku byla příliš zaslepená láskou k němu, a i když na další milování někdy neměla chuť, vždy se podřídila. Teprve čas jí pomohl otevřít oči a plně si uvědomit, že se nezamilovala do něho, pouze do jeho tělesné schránky. Láska k němu byla na ústupu a to vše dovršila scéna, která se odehrála teprve před pár hodinami, kdy ho nachytala na chodbě hospody, jak se líbá s její kamarádkou. I když se jí snažil vysvětlit, že to není tak, jak to vypadá, přesto si v duchu vyčítala, že opět šla k němu domů, a nakonec i do postele. Svedla to na alkohol. Nikdy toho nevypila tolik, vždy se dovedla ohlídat, jen tentokrát se opila z trucu. Jemně ho odstrčila, chtěla odejít do sprchy. Opět se na ni přilepil. Zprvu ji začal lechtat, pak škrábat nehty, a nakonec kousat, až ji to chvílemi bolelo. Nemohla se vymanit z jeho drápů. Neviděla to jako laškování, podobalo se to spíš teroru. Konečně se jí podařilo vstát z postele. Odešla do koupelny, sedla si na vanu a přísahala si, že to dnes bylo opravdu naposledy. Ať se třeba oběsí! bylo její poslední rozhodnutí a černá tečka společného života byla zapsána. A jeho osud? Tak ten jí byl už naprosto lhostejný. Po rychlé sprše se rozhodla s ním promluvit a následně odejít domů. V žádném případě se nechtěla nechat opět přemluvit. Vešla do pokoje a zdálo se jí, že usnul. Rozhodla se ho vzbudit a konečně jejich vztah navždy uzavřít, když se jí za zády ozvalo: „Odcházíš, lásko? Přijdeš večer?“ „Ano, Igore, odcházím a už se nevrátím.“ Rozhodla se mu to říct přímo, bez vytáček, a dodala: „Mezi námi to přestalo už dávno fungovat, já v takovém vztahu nechci pokračovat.“ „Světluš, co se ti zase nelíbí? Mám tě rád, věnuji ti každou volnou chvíli. Je to kvůli tomu, co jsi viděla včera na té chodbě?“ „Samozřejmě, to, co jsi včera udělal, mne jen ujistilo, že je na čase náš vztah ukončit.“ „Světluško, přece jsem ti to vysvětlil. Byl jsem opilý, vůbec nic to neznamenalo a sama by ses v noci toulat po městě také neměla, není to bezpečné!“ „Tak vstaň a doprovoď mne!“ „Lásko, jsem unavený, pochop to, a vlez si ke mně do pelíšku, udělám ti dobře.“ „Nech toho, tentokrát je to opravdu konec,“ neposlouchala dále jeho prosby, jen v duchu si začala opakovat: „Už nechci, už nechci!“ Tím škemráním se jí jen ještě více vzdaloval. Stále ležel v posteli, zapálil si cigaretu, mlčel a do pokoje otevřeným oknem začaly padat kapky deště. „Tak vidíš, lásko, prší nám štěstí, a ty chceš odejít,“ snažil se zachránit situaci, a když viděl, že sáhla po kabelce a myslí to opravdu vážně, začal křičet na celý pokoj: „Pro mě neexistuje žádný konec, mě se nikdy nezbavíš! Tak si běž, ale nezapomeň, co jsem ti řekl!“ Znělo to dost výhružně, ale ona mu neodpověděla. Najednou vyskočil z postele, trošku se lekla, to nečekala. Klekl si před ní a začal prosit s výrazem zjihlého pejska. Jeho chování se jí opravdu hnusilo. „Igore, nedělej scény, jen se ponižuješ!“ „Tak já se ponižuju? Dala ses nachytat na to, že budu doktor a mám prachy? Jen se to trošku oddálilo a už mi dáváš kopačky? Mně je ještě žádná nedala! Byl jsem to vždy já, kdo udělal konec! A ani teď mi je nedáš ty! My se rozejdeme, až já budu chtít! To si pamatuj!“ Neposlouchala a ani se na něj nepodívala. „Igore, pusť mne, chci jít domů!“ „Tak si běž, ale děláš chybu!“ Ještě než stihla za sebou zabouchnout dveře, ozvala se z pokoje další sprška jeho vyhrožování. V uších jí zněl jeho křik. „Najdu si tě a budu na tebe čekat do konce svého života! Vím, že jednoho dne budeme spolu! Budu chodit a ty mne budeš mít stále na očích!“ Už z jeho úst nic slyšet nechtěla. Navíc mu nevěřila ani slovo. Seběhla schody po dvou. Dole v chodbě si oblékla zbytek oblečení a doufala, že se ho navždy zbavila. Jeho výhrůžné řeči nebrala vůbec vážně. Ráno ještě spala, když se ozval zvuk mobilu. Věděla, že je to on. Zamáčkla ho a během pár vteřin se ozval znovu. Nechtěla s ním mluvit. Byl ovšem neodbytný, a pokud by mobil vypnula, měla obavu, že by přišel k nim domů. Proto ho raději vzala. „Ahoj, Světluško, miláčku, já bez tebe nemůžu žít.“ „Igore, já zase nemůžu žít s tebou. Je konec,“ řekla a opět uslyšela jeho výhružná slova. Tentokrát mobil vypnula a nenechala ho ani domluvit. Hodila v rychlosti na sebe starší džíny, svetr a odešla z domu ke své kamarádce. Ještě pár dnů se pokoušel neustále jí volat, vyhledával ji, psal zamilované dopisy a doslova na ni pořádal stalking, ale pak se zničehonic odmlčel.

Seděla na schodech, koukala na starou třešeň, která jim rostla pod okny, a když kvetla, vůně jejích květů byla cítit i na dálku. Začínal podzim, plody byly posbírané a ona si vzpomněla na Igora. Vůbec jí nechyběl, jediná emoce, kterou z tohoto vztahu vnímala, byla radost, radost, že se ho zbavila. Světlana bydlela s mámou naproti prázdnému domu na konci městečka s neudržovanou cestou. Vedle už stála jen malá opuštěná vilka a nikdo neznal ani jejího majitele, ani jeho osud. Kolikrát ji napadlo nastěhovat se tam, ale nikdy nenašla odvahu, aby se svěřila s tímto nápadem matce. Když se dívala tím směrem, často si v duchu přála tam bydlet a neplatit nehorázný pronájem, který je pomaloučku finančně ničil. Roky tento dům už nikdo nenavštívil.

Ale byla si jistá, že při jejím štěstí, jakmile by se tam s matkou nastěhovaly, určitě by se někdo brzy objevil. Proto tuto myšlenku nakonec jednou provždy vypustila z hlavy. Po smrti otce se její matka dostala do dluhů a dům, na který se rodiče tenkrát hodně nadřeli, byla nucena prodat. Pár roků žili z těchto utržených prostředků. Ale čím více děti rostly, tím rychleji peníze mizely. I když matka pracovala a už ve čtyři ráno ji vítaly slepice v drůbežárně, nestačilo to. Děti odrostly a bylo pro ni těžké nechat je obě vystudovat. Starší Světlanin bratr ukončil střední vzdělání a dohodli se, že na vysokou školu už nepůjde. Jeho výsledky nebyly tak vynikající, aby dosáhl na stipendium, a matka by to sama neutáhla. Bratr se rozhodl, že půjde pracovat a pomůže Světlanu udržet na střední škole. Jenže řeči se vedou a situace se mění. Saša se zamiloval. Musel se oženit a starat se o vlastní rodinu. Během pár měsíců bohužel mámuška těžce onemocněla a život se stal pro obě ženy ještě těžší.

„Mámuška, já bych potřebovala nějaké peníze! Musím si do školy koupit nový sešit a také pravítko se mi zlomilo.“ Stará paní pomalým, unaveným krokem zašla do ložnice a z peněženky vytáhla částku, kterou její dcera potřebovala. Světlana se bezstarostně vydala na nákup jmenovaných věcí. Když se vrátila domů, přes skleněnou výplň dveří uviděla mámu sedět u stolu s rukama položenýma na tváři. „Mámuška, co se děje? Co je ti?“ „To nic, Světlanko, nic mi není.“ „Opravdu se cítíš dobře?“ zeptala se znovu těžce nemocné matky, ta však pouze kývla hlavou. „Mámuška, vždycky když takhle sedíš, buď tě něco bolí, nebo máš nějaké starosti.“ „Ne, Světluš, nic mne nebolí, vzala jsem si léky. Ale opravdu není vše tak, jak by mělo být. Už totiž nemáme ani za co koupit chleba a důchod dostanu až za pět dní.“ „Mámuška, zeptáme se Saši, třeba bude mít a půjčí nám,“ pronesla nejistě. „Takové štěstí, holčičko, nemáme. Saša tu dnes dopoledne byl, ptala jsem se ho, jestli nám pomůže, ale sám nemá,“ odpověděla smutně matka. „Mámuška, takto už to dál nejde, musíme to změnit. Já ukončím školu a půjdu pracovat!“

„Světluško, to nemůžeš udělat! Nebudeš přece doplácet na to, že já jsem nemocná a moje léčba stojí moc peněz.“ „Mámuška, vždyť nám už nechce nikdo ani půjčit. Co myslíš, jak dlouho to vydržíme? Máme dluhy, kam se podíváme. Zítra zajdu za bývalým tátovým kamarádem a poprosím ho, jestli nemá pro mne nějakou práci v drůbežárně.“ „Asi máš pravdu, Světluš. Ale slib mi, že až umřu, tu školu si doděláš!“ Při těchto máminých slovech jí vyhrkly slzy do očí a nejistě odpověděla: „Mámuška, neboj se, ty neumřeš, já to nedovolím! Víš, co říkal doktor? Pokud budeš brát léky, můžeš tady být s námi ještě dlouho. Já budu pracovat a postarám se o tebe.“ „Jsi hodná, holčičko, jen mne mrzí, že jsem vám svou nemocí na obtíž.“ „Tak tohle už, mámuška, nikdy neříkej! Máme tě se Sašou moc rádi. Kdyby mohl, pomohl by nám. Sám má se třemi dětmi a nízkým platem co dělat, aby uživil rodinu. Já teď zajdu k tetě Zoje. Poprosím ji, jestli nám nemůže půjčit ještě nějaké peníze, snad se mi to povede, i když se naposledy tvářila dost neochotně. Pak koupím chleba a cestou se stavím za tátovým kamarádem, zeptám se ho na práci. Je šéf celé drůbežárny. Vždycky mne měl rád, tak snad pro mne něco najde. Od otcovy smrti jsme nikdy po něm nic nechtěly a kolikrát se sám nabízel. Pokaždé říkal, že pokud budeme něco potřebovat, máme se na něj obrátit, tak to dnes udělám. Pak ještě zajdu do hospody, šéfka prý tam hledá posilu. Včera mi říkala Nataša, že tam někoho potřebují na krátkou dobu na mytí nádobí. Zítra ráno také skočím do školy a požádám o přerušení studia z důvodu tvé nemoci.“ Světlana plánovala a její máma jen tiše poslouchala a po tvářích jí tekly slzy.

Tak jak si to Světlana naplánovala, další den také udělala. Nejdříve zazvonila s třesoucí se rukou u tety Zoji, matčiny sestry. Během pár vteřin uslyšela těžké kroky. Dveře otevřela mohutná žena, která věděla, jak svou tlustou prdelí zvednout Světlaně krevní tlak. „Dobrý den, tetičko!“ „Á, Světlanka! Tak copak zase dnes potřebuješ, půjdeš dál?“ Cítila, jak se při tetiných rýpavých slovech červená, a styděla se sama za sebe. Nejraději by se neviděla. Ale do bytu vstoupila, nechtěla prosit o půjčku na chodbě. Čaj, který jí s falešným úsměvem nabízela, odmítla. Byla si jistá, že je to z tetiny strany jen přetvářka. Nakonec jí teta Zoja neochotně půjčila trochu peněz. Po pár nezbytných frázích poděkovala a kvapně se rozloučila. Pomalu kráčela dále a při chůzi si propočítala, že těch pět dní do mámina důchodu, když budou jíst polévky a chleba, jim to snad bude stačit. Jen jak budou žít dále, pokud nesežene práci, na to si netroufla ani pomyslet. Cestou se zastavila za bývalým otcovým kamarádem, také inženýrem, který k nim hodně často chodil, když ještě žil Světlanin a Sašův otec. Připravovali tenkrát spolu nějaké projekty, ale Světlana sama pořádně nevěděla jaké. Byla tehdy ještě moc malá, aby si to mohla pamatovat. Její plán dostal trhlinu. U tátova kamaráda vůbec nepořídila. Přemlouval ji, ať takovou blbost jako opustit školu nedělá. A nakonec z něho vypadlo, že v drůbežárně je momentálně plno. Odcházela z jeho domu se smutným pocitem. Velmi sázela na to, že tam stále potřebují pracovní síly. Byla zklamaná a měla obavu, zda stálou práci vůbec najde. Stihla ještě koupit chleba a ostatní nechala na další den. Večer špatně usínala a celou noc se budila starostmi o práci. Chvíli jí bylo horko, pak zase zima. Nemohla se dočkat rána.

Vstala jako každý den. Jako by šla do školy. Bylo jí moc líto, že je to naposledy, kdy vstoupí na půdu školy, kterou měla ráda. V hospodě měla štěstí a šéfka jí ten zástup na mytí nádobí dala. A odpoledne už nastoupila k velkému dřezu. Vedoucí jí řekla, že na dva měsíce pro ni práci má, ale pak se žena, která ji dělala trvale, vrátí. Ona však byla vděčná i za ty dva měsíce. Po pár týdnech přišel do Světlanina domu bývalý kamarád jejího táty s dobrou zprávou. U slepiček se uvolnilo místo a ona může nastoupit. V drůbežárně měla práci jen ráno, v hospodě odpoledne a to jí hrálo do karet. Čas letěl. Dva měsíce utekly, paní, která tuto činnost dělala trvale, se vrátila a Světlana skončila s mytím nádobí. Víc jak měsíc dělala současně v hospodě a pak u slepiček. Byla v práci čtrnáct hodin denně a cítila se nesmírně unavená. Unavená, ale šťastná. Vydělala dost peněz na to, aby mohly s mámuškou zaplatit větší část dluhu u sousedů a také tetičce Zoje.

Zrovna se chystala zajít za Natašou, když ji zahlédla oknem na zahradě a vyběhla jí naproti. Ta se tvářila velmi důležitě a udýchaně na ni volala už z dálky: „Světluš, co bys řekla tomu, kdybychom vypadly z téhle díry?“ Světlaně nebylo jasné, kam tak spěchá ani co tím myslí. „Jo, a kam bychom měly jako vypadnout, na Mars?“ „Myslím to vážně.“ „Tak dobře, poslouchám tě,“ vyzvala se smíchem svou dlouholetou kamarádku. „Děvočka, zítra se má konat nějaká akce v kulturáku. Mají tam být lidé z České republiky, z hlavního města Prahy, a budou dělat nábor na práci. Co na to říkáš?“ „Budeš mi chybět, když odjedeš tak daleko.“ „Ale já nechci odjet sama, já chci, abychom jely spolu!“ „Já přece nikam nemůžu, to dobře víš. Musím být tady, nenechám mámušku samotnou!“ a podívala se do oken, kde si myslela, že zrovna v tuto chvíli sedí její mámuška. „Tak ať si ji vezme bratr!“ „Natašo, víš, co se mi na tobě nejvíc líbí?“ „Nevím,“ odpověděla a vykulila své nádherné uhrančivé oči, z nichž svítila zvědavost, a Světlana pokračovala: „Ty jsi okamžitě se vším hotová. S ničím se nepářeš. Zajímavé, někomu nehoří ani benzin, a tobě hoří i voda. Prozraď mi, jak to prosím tě děláš?“ Ta věčně veselá holka se začala smát a odpověděla trošku vyhýbavě: „Jaképak zbytečné řeči. Tak co, půjdeš tam zítra se mnou?“

„Děvočka, já nevím. To nejde jen tak si říct, půjdu pracovat do Prahy! Musím nejdříve zajít k bratrovi a zeptat se ho, co on na to. A pak také mámušky, jestli by šla k nim bydlet.“ „Světluš, zajdi k němu teď,“ nenechala ji domluvit Nataša, „já půjdu domů a ty mi pak zavoláš, jak ses s ním domluvila.“ Světlana si nebyla jistá, jestli to vůbec chce. Jestli je schopna opustit mámušku, bratra a jeho děti, všechny, kteří ji milovali a které milovala ona. Nikdy nebyla od domu víc jak pár kilometrů. Nedovedla si představit život v cizí zemi, ale hodně, hodně ji lákal. Po krátkém uvažování za bratrem pro radu přece jen zašla. Měla za to, že Saša jí to bude vymlouvat, ale ten překvapivě souhlasil.

„Světluš, byla by to jedna z možností, jak mámušce a i sobě pomoci. A v neposlední řadě by to byl přínos i pro mou rodinu,“ zněl jeho názor. „Nechci tě do ničeho nutit, sama musíš vědět, jestli zvládneš žít tak daleko a sama.“ „Nepůjdu sama, půjdu s Natašou. A jestli by nám to opravdu mělo pomoci, je třeba něco i obětovat, už jsem se rozhodla. Pokud nebude problém ze strany mámušky a bude chtít u vás bydlet, tak jdu to toho,“ snažila se mluvit jistě, ale uvnitř cítila ve svých slovech obavu. „Dobře, já promluvím se svou ženou a některý den se stav, dám ti vědět.“

„To už může být pozdě. Ti lidé budou zítra v kulturáku. Nejde to, Sašo, hned?“ „Tak počkej chvíli, Irina je u sousedky, já tam pro ni skočím.“ Světlana si mezitím hrála s jeho dětmi a trošku cítila, že jí bude po nich smutno. Během malé chvíle se vrátil Saša se svou ženou. Pozdravily se a švagrová ji ubezpečila, že se o mámušku postarají a určitě jí bude u nich dobře. Pokud bude ona sama chtít, může se k nim nastěhovat. Probrali celou situaci a došli k závěru, že mámuška odejde z pronajatého bytu a menší částkou se bude podílet i na jejich nájmu. Ušetří se i za jídlo, když budou vařit společně. A pokud Světlana pošle z Prahy nějakou tu korunu, mohlo by se jim konečně všem začít žít trošku lépe. Sourozenci se shodli na společné budoucnosti a už jen zbývalo, co na to řekne mámuška.

Když přišla od bratra domů, řekla: „Mámuška, půjdu pracovat do Prahy!“ „Holčičko, co to říkáš? Dobře víš, že jsem nemocná. Vždyť ani cestu bych ti neměla z čeho zaplatit!“ „Mámuška, budu tam hodně pracovat a pak budou i peníze. Už víc jak půl roku jsem v drůbežárně, to stačí na to, aby mi banka dala malou půjčku.“ „Jak myslíš, Světlanko. Jsem stará a nemocná, já se v tom nevyznám. Už jsi mluvila se Sašou?“ „Ano, mámuška, a Saša i jeho žena mi to schvalují. Neboj se, mámuška, já to zvládnu a pomůže nám to všem. Je to příležitost, jak se dostat z téhle bídy,“ odpověděla Světlana matce a pak obě dvě málem vyskočily od stolu, jak se lekly. Venku totiž zahřmělo a Světlana se začala smát. „Vidíš, mámuška, i čerti z pekla mi dávají znamení, ať to zkusím.“ „Nevím, nevím děvče, vidím, že ses rozhodla, jsi mladá a já se za tebe budu každý den modlit.“ „Je tady ovšem ještě jeden problém,“ řekla Světlana. Chvíli se odmlčela, jako by hledala sílu ke slovům, která se jí těžko vyslovovala.

„Mámuška, sama tady nemůžeš zůstat. Mluvila jsem se Sašou, a pokud budeš chtít, mohla bys jít bydlet k nim. On se ženou bude spát v obyváku, z velké ložnice udělají dětem pokojíček a ty budeš mít pokoj sama pro sebe. Pokud tě budou vnoučci otravovat, budeš se mít kde před nimi schovat.“ Mámuška se začala smát a Světlana věděla, že určitě nepůjde k bratrovi pod nátlakem. „Víš dobře, Světluš, že vše, co může pomoci mým dětem, udělám.“ „Mámuška, nechci tě nutit. Pokud nechceš, nemusíš tam jít a já nikam nepojedu.“ „Půjdu tam ráda a ty si s tím nedělej starosti,“ rozhodla její máma.

Světlana dlouho do noci nemohla usnout, stále se převalovala a přemýšlela o tom, jak žijí lidé v Praze. Další den odpoledne se holky chystaly do kulturáku a na obou byla vidět určitá nervozita. Nataša byla nervózní, jelikož se bála, aby se nakonec do toho Česka dostala, a Světlana? Ta se bála, že když se do Prahy dostane, jestli se jí opravdu povede tam pracovat a mámušku podporovat. Když došly do místnosti, kde probíhal nábor, uvnitř už bylo asi třicet lidí. Holky poslouchaly, jak jim tam slibovali hory doly. A když Světlana viděla, že Nataša podepisuje smlouvu, udělala to také. Přála si vydělávat slušné peníze a těšila se, jak je bude mámě posílat na doktory. Ani si nevšimla, že se vedle ní objevil Igor a bez pozdravu ji oslovil: „Utíkáš?“ „Ano, utíkám,“ odpověděla tiše a čekala jeho výčitky. „Světluš, pojď si ještě o tom promluvit, já dodělám školu a…“ Nenechala ho domluvit. „Igore, s takovým přístupem ji nedoděláš nikdy. A já s tebou kvůli žádné škole nebyla. To byla jen tvá představa. Můžeme přece zůstat přáteli,“ navrhla mu. „Na to ti kašlu,“ a než se nadála, zmizel jí z očí. Pocítila úlevu. Její nový život už nebude ovlivňovat žádný Igor.

Odjezd do Prahy

Ve čtyři hodiny ráno v jedné malé chudé vesnici na Ukrajině zazvonil na nočním stolku starý budík. To ráno bylo jiné než ta předešlá. Světlana byla okamžitě vzhůru, dnes k probuzení nepotřebovala ani ranní kávu. Svižně vyhoupla zpod peřiny svou bílou, dlouhou a v lýtkách svalnatou nožku. Pak se s chutí v posteli protáhla a v duchu si řekla, že jí zbývá ještě trochu času, protože si podle svého zvyku nastavila budík o deset minut dříve, a zamyslela se. Dnes to bylo poprvé. Úplně poprvé, kdy nevstávala tak brzo ráno do práce, kterou k smrti nenáviděla. Ale jinou by v nuzné vesnici a při velké nezaměstnanosti v kraji nesehnala tak brzy a i za tu mezi slepicemi byla nakonec vděčná. Moc jim to pomohlo a už nemusely jíst s mámou jen polévku s chlebem. Trvalo skoro celý půlrok, než se dočkala této chvíle. Podívala se na hodiny, byl čas vstávat. Vyskočila z postele a nejdřív ze všeho otevřela kabelku, aby se přesvědčila, že pas a tolik vytoužené vízum tam opravdu jsou. Sama stále ještě nevěřila, že se jí podařilo sehnat potřebné peníze a že před ní leží opravdu všechny doklady připravené na cestu. Nebude to jednoduché. Dostala sice od banky půjčku, ale teď ji bude muset z peněz, které v Praze vydělá, splácet. „Zprostředkovatelská agentura také něco spolkne,“ prolétlo jí hlavou. Ale i přes to všechno se rozhodla odjet pracovat do cizí země. I když věděla, jak dlouhou dobu bude muset pracovat, než se jí podaří tyto dluhy splatit. Bratr jí to schválil a mohla se na něho spolehnout, že se o mámušku postará a také ji s kamarády přestěhuje. Obě děti svou mámu milovaly, a kdyby si nebyla jistá, že o ni bude dobře postaráno, nikdy by neodjela. Na to byla příliš zodpovědná. V drůbežárně pracovala za nízký plat a práce se jí vůbec nelíbila. Teď se rozhodla radikálně změnit svůj život. Dokáže to? Zprostředkovatelská agentura jim zajistila pracovní vízum i ubytování, a co bude dál, už bude jen ní samotné.

„Světlanko, já ti to moc přeju,“ ozvalo se jí za zády a ona uviděla mámu, jak tam stojí v županu a se slzami v očích. „Mámuška, co myslíš, zvládneme to?“ popošla blíže k matce a objala ji. „Určitě, holčičko moje, a nezapomeň mi psát!“ „To se neboj. Budu psát dopisy a pak Saša má počítač a já se v Praze určitě k nějakému také dostanu a pak se uvidíme na skypu.“

„Vím, Světluš, skype mi už ukazoval.“ Byl čas se nasnídat a pomalu vyrazit. Sedala k připravené snídani s trošku třesoucím se žaludkem. Neměla na jídlo ani pomyšlení. Máma ji neustále pobízela, a tak se nedalo nic dělat. Nechtěla jí ukázat, že se v ní mísí pocity strachu, napětí, které se mění v radost a touhu, a proto raději vše snědla. Naposledy prošla svůj pokojíček. Pohladila všechno, co v něm měla ráda, a nastal čas rozloučit se. Bylo to pro tyto ženy dost smutné. Ještě nikdy se nestalo, aby byly od sebe odloučené, a zvláště pak na takovou dálku. Zadostiučiněním bylo, že se obě těšily, že se Světlaně podaří vydělávat dobré peníze, které agentura naslibovala. A její máma jí ze srdce přála jen tu nejlepší budoucnost.

Jaro pomalu končilo a venku už byly cítit letní teploty. Slunce se také prospalo a nebe se pyšnilo azurovou modří. Bratr Saša ji odvezl na motorce na vlakové nádraží, kde už čekala s nabalenými taškami Nataša a spousta kamarádů, kteří se přišli s děvčaty rozloučit. Bylo šest hodin ráno a nádraží v tomto malém zapadlém městečku bylo plné. Světlana se zahleděla směrem k jezírku plnému leknínů. Ve slabé chvilce tam ráda sedávala. A když slunce poslalo své paprsky mezi větve jehličnanů, nenašel se člověk, který by se nezastavil a nepokochal touto krásou. Jezírko potěšilo oči i srdce. Nechtěla vzpomínat. Její mysl se vrátila zpět do reality. Přišel také Igor. Před kamarády se tvářil, jako by pro něj život končil. Však si také všimla, že po očku už koukal na její kamarádku. Poodešla kousek dál a chystala se nastoupit do vlaku. Najednou se k ní přitočil a potichu, aby to nikdo neslyšel, povídá: „Světlo, nechceš si to ještě rozmyslet?“ „Igore, přestaň!“ okřikla ho. Jeho obličej zvážněl a v očích se mu objevila zlost, kterou u něj občas vídávala. „Mne se nikdy nezbavíš, to si pamatuj! Budeš litovat!“ začal jí nenávistně vyhrožovat a ona si uvědomila, že stačí jedna minuta s ním a vše je hned pro ni pochmurné. Poslední zamávání, vlak se rozjel a Světlana jen zaslechla, jak za nimi kamarádi volají: „Holky, pište!“

Čekala je dlouhá cesta. A na konci, jak obě doufaly, skvělá budoucnost. Nejraději by letěly letadlem, jenže na takový luxus neměly peníze. V Lucku musely přesednout do osobáku. Byla v něm pěkná špína, a tak si nejdříve trošku uklidily kupé a pak se usadily. Cesta jim utíkala, a než se nadály, byly ve Lvově. Opět přesedly, tentokrát na vlak směr Bratislava. Byl to lůžkový vůz, kupé bylo čisté, průvodčí příjemní a ony mohly být spokojené. Chvílemi si prohlížely krajinu, chvílemi si jen tak povídaly. Nataša byla pravý opak Světlany. Ze života si nedělala starosti, každý problém brala na lehkou váhu. Byla věčně vysmátá, a proto ji měla Světlana ráda. Nevadilo jí, že střídala kluky jako ponožky, neopovrhla alkoholem a sem tam si dala i trávu. Světlana ji brala takovou, jaká byla. Upřímná a veselá. V chodbičce se objevil kluk a Nataša z něj nemohla spustit oči. Stále tam stál a nakukoval do jejich kupé po Světlaně. Ta však nejevila zájem. „Světlano!“ ozvala se Nataša, když zjistila, že mladík na její kukuč nereaguje a kouká po kamarádce. „A co na to říkal Igor, že jsi ho tam nechala?“ položila jí otázku. „Tvářil se, jako bych mu měla chybět, zase vyváděl, že si něco udělá, šašek jeden,“ odpověděla a na čele se jí objevila malinká vráska. „Zítra už si na mě ani nevzpomene a bude oblbovat jinou. Já myslím, že mu to bylo docela jedno. Sama nevím, co si mám o něm myslet. Jednou tak, jindy onak.“ Vynořil se jí před očima obraz dne, kdy se před rokem seznámili. Tenkrát, bylo to někdy na konci jara, seděla s Natašou v jedné restauraci. Po chvíli dorazili ostatní kamarádi a s nimi Igor, kterého tam někdo přivedl. Jedna dívka ho poprosila o cigaretu a on jí odpověděl, ať si koupí. Světlany si celý večer vůbec nevšiml. Bavil se s jinými děvčaty. Ona občas po očku na něho koukla a líbil se jí. Moc se jí líbil. Chvílemi jí ale připadal jako frajírek. Stále se vychloubal, že přerušil lékařskou univerzitu kvůli zdraví, ale je rozhodnutý to na lékaře dotáhnout. Tyto řeči se moc Světlaně nelíbily. Zvlášť když ho tam skoro nikdo neznal. Jediné, co ji k němu táhlo, bylo to, že se jí líbil. Hospoda se pomalu zavírala a všichni opojeni alkoholem se zvedli od stolu. Igor se nabídl, že má svůj byt a zve je všechny na další flám. Vyšli ven z hospody a dýchl na ně studený večerní vzduch. Světlana se zatřepala zimou a najednou ucítila na svých ramenou teploučký huňatý svetr a Igorovu ruku. Ráno se probudila vedle něho a celý další rok se ho pak nemohla zbavit. Za těch pár měsíců, kdy spolu chodili, se s ním snad pětkrát rozešla a zase sešla. Vůbec si spolu nerozuměli, každý z nich měl jiný názor na život a každý z nich byl jiný. Jejich vztah se podobal horské dráze. Stále nahoru a dolů, dramatický vztah plný nečekaných zvratů, rozchodů a opět setkání. I sebemenší maličkost se změnila v extrémní zlost a nesnášenlivost z jeho strany. Opakovalo se to stále dokola nekonečné měsíce. Světlana při těchto vzpomínkách vůbec nechápala, co ji u něho drželo. Teď, kdy odjížděla do cizí země, si uvědomila, že neví, proč vlastně s tím frajerem a nehorázným machrem ztratila dlouhé měsíce. Igor jí vyhrožoval, že za ní do Prahy přijede, ale Světlana byla rozhodnutá, že se nikdy nesmí dozvědět, kde ona bude žít. Ale teď byla ráda, že se konečně vymanila z jeho spárů. Story s Igorem pro ni skončila.

Po nějakých pár hodinách se ocitly na ukrajinsko-slovenské hranici. Na straně Ukrajiny prošlo vše v pohodě, ale na té slovenské nastaly problémy. Čekala je důkladná kontrola. Dva vozy kontrolovali Slováci snad víc jak hodinu. Nakonec se vlak rozjel a směřoval s nimi do Bratislavy. Děvčata pozorovala zelenou krajinu a cesta jim rychle utíkala. „Světluš, na co myslíš?“ přerušila ticho Nataša. „Na mámušku. Jak to tam zvládne beze mne.“ „Neboj, je u Saši. A proč ty jí vlastně říkáš mámuška?“ položila otázku, která Světlanu zaskočila. Znaly se roky a Nataša se jí na to nikdy nezeptala. Světlana se rozesmála a pak řekla: „Víš, že mne občas napadají básničky. Do jedné takové jsem vložila místo máma mámuška, a tak se mi to slovíčko zalíbilo, že jsem ho začala používat. A mámušce se také líbí. Už si ani nevzpomínám, ale to slovo jsem zaslechla někde v televizi nebo četla v knize.“ Vlak prudce přibrzdil a kamarádky si uvědomily, že musí přestoupit. Cestou z Bratislavy do Prahy byly už unavené a první polovinu skoro celou prospaly. Světlana se chvílemi probouzela a napadaly ji zvláštní myšlenky. Od prvních okamžiků života byla na jednom místě. A poslední dobou žila jen v ustavičných nesnázích a chudobě. Neznala nic jiného než cestu do školy, do práce, do obchodu, za kamarádkami a občas do hospody. Neměla žádný rozhled. Žila tak, jak žila, žila tam, kde žila. Znala ještě pár vesnic v blízkosti svého domova, a co bylo za nimi, to bylo pro ni jako pohádka z ostrova pokladů. A až teď si uvědomila, že z této bídy, ve které osmnáct roků žila, utíká. Utíká před nouzí, utíká před Igorem, utíká za štěstím. Najde ho? Co se vlastně za těch osmnáct roků naučila, co poznala? Snažila se vzpomenout. Znala u nich v městečku školu, drůbežárnu, nějaké obchody, kino, tucet hospod, kostel, do kterého musela chodit, ano, musela, a hřbitov, kterého se už od dětství bála. Teď bude mít před sebou svět, opravdový svět. Bude žít ve velkém městě. Byla zvědavá, koho tam potká, s kým se seznámí a jestli se ještě někdy vrátí domů k milované mámušce a bídě, v níž tam žila. Podívala se na Natašu, která vypadala, jako by spala spánkem spravedlivých a v tuto chvíli ji nic nezajímalo. Vlak si zpíval svou monotónní píseň a Světlaně to připadalo, jako by jí zpíval ukolébavku a pomaloučku ji uspával. Najednou se rozhrnuly dveře a do kupé vstoupilo pár slovenských chuligánů. Nataša při tom hluku vyskočila, jako by ji píchl roj včel, a Světlana se nelekla o nic méně. Opilí a oplzlí chlapi je začali osahávat a častovat nemístnými poznámkami, kterým vůbec nerozuměly. Dívky chtěly opustit kupé, ale banda tupců jim to nedovolila. Světlana využila příležitost, když jeden z nich přestal hlídat dveře, a vyběhla na chodbičku. Děvčata měla ohromné štěstí, že zrovna vlakem procházela železniční stráž. Opilci se vymlouvali, že si dělali jen legraci. Chuligány vytáhli z vlaku a odvedli je s sebou. Průvodčí musel vystrašené dívky v kupé zamknout. Ale ony ještě dlouho nezamhouřily oka a stále dokola probíraly toto napadnutí. Nataša se ještě hodinu po odchodu nebezpečných lidí třásla. Železniční policie jim sice nabízela lékařskou pomoc, ale ony ji odmítly. Nechtěly se zdržovat, těšily se na nový domov. Čím blíže byl vlak u Prahy, tím rychleji zapomínaly.

Klára a Marek

Ve stejné době, kdy Světlana s Natašou ujížděly z Ukrajiny, Klára s Bárou si žily své bezstarostné životy v malém městečku Jevany kousek od Prahy. A žádná z nich samozřejmě netušila, jak si osud pohraje s jejich životy. Znaly se od doby, kdy obě dvě ještě tahaly za sebou dřevěné kačery. Jejich rodiny měly domy postavené kousek od sebe. Nebydlely přímo v městečku, ale asi tak o kilometr dále na kopci. A za jejich domy už byly jen nepřehledné vonící louky a březový háj, do kterého si jako malé holky chodily hrát na doktorky. Byly jako sestry, jen podoba mezi nimi nebyla žádná. Klára se pyšnila postavou modelky. Dlouhé plavé vlasy jí splývaly přes charizmatický obličej. Když se usmála, dělaly se jí na tváři dolíčky. Ráda nosila krajky. Její skříň byla naplněná romantickým oblečením na rozdíl od Báry. Ta byla spíše sportovní klučičí typ, husté, černé, nakrátko ostříhané vlasy ladily s jejíma velkýma černýma očima. Nosila převážně sportovní oblečení, i když nějaká sukně v jejím šatníku také nechyběla. Byla už odmala dominantnější osobnost a Klára stála trošku v jejím stínu. Nevadilo jí to. Měla Báru ráda a nikdy se s ní nenudila. Na všechno byly dvě, vše řešily spolu. Nikde to nebylo sice napsáno, ale jejich životy byly nějak kouzelně spoutány. V jeden podzimní den se sourozenci Petr a Bára dozvěděli, že jejich rodiče, kteří jeli navštívit tetu, se už nikdy domů nevrátí. Nákladní auto jim nedalo přednost a oba při této nehodě zemřeli na místě. Za dva dny se měl konat maturitní ples. A jak se na něj obě těšily. Tenkrát tam chyběly. Bára se stala den ze dne sirotkem. Nebyla ještě plnoletá a zůstala žít se svým ženatým bratrem v domě jejich rodičů. Její kamarádka Klára byla pro ni v té době velkou oporou. Smrt Bářiných rodičů toto kamarádství ještě více utužila. Prošly spolu gympl a byl čas posunout se dál. Bára v tom měla od počátku jasno. Bude lékařka. Už při jejich dětských hrách přebírala tuto roli a její kamarádka byla většinou pouhý pacient. A Klára? Kdyby záleželo jen na ní, nejraději by sázela kytičky a ruce měla špinavé od hlíny. Jenže rodiče i dědeček s babičkou byli lékaři a ona chtěla splnit přání své rodiny. A pak i Bára ji svým snem hodně ovlivňovala, takže bylo rozhodnuto. Měla ráda děti a vybrala si pediatrii. Společně si podaly přihlášku na medicínu. Dnes si přečetla dopis ze školy, na který nedočkavě čekala. Byla přijatá. Běžela za Bárou, a když uviděla její uplakaný obličej, pochopila, že ji nepřijali. Kamarádka bez přestání klela a Klárka nevěděla, jak ji uklidnit. A pak z ní vypadlo: „Já na tu školu bez tebe nepůjdu.“ „Cos to řekla?“ zeptala se nevěřícně Bára. „To, co jsi slyšela. Nenastoupím na tu školu. Najdeme si spolu někde zaměstnání v kanclu a příští rok to zkusíme znovu.“ „To nemůžeš udělat! To já nechci. A co tvoji rodiče, Kláro? Myslela jsi na to?“ „Zatím ne, ale už teď vím, že budou zuřit. Jsem dospělá a nenechám si zasahovat do života!“ říkala pevně rozhodnutá Klára. „Baruš, už je dost hodin, budu muset jít. Zítra si o tom všem promluvíme.“ Kvapně se rozloučila a běžela domů. Byla však tady ještě možnost odvolání. Bára ho podala, a nakonec i ona byla přijatá. Jednoho krásného dne obě nerozlučné kamarádky nastoupily do Prahy na medicínu.

Po čtyřech letech

„Sakra, sakra, sakra!“ zaklela Klára a snažila se srovnat volant. Zajela ke krajnici, vystoupila z auta a zjistila, že má defekt na předním kole. Dost se naštvala. Bylo to jen pár kilometrů od jejího domova. Sama si ovšem netroufla kolo vyměnit. Vzpomněla si sice, že se to v autoškole učila, ale to bylo tak vše, co věděla. Otevřela kufr, umístila výstražný trojúhelník a byla přesvědčená, že místo řádně označila. Během pár minut před jejím autem zastavilo černé audi a v něm tři chlapi. Všichni tak kolem třicítky. První pohled jí utkvěl na jejich autě a následně na těch mužích. Dva vystoupili a řidič zůstal sedět za volantem. Nabídli jí pomoc. Jeden se cpal k defektu a druhý ji pobídl, ať ten trojúhelník dá o pár metrů dále od auta, aby do nich někdo nenaboural. Nadzvedla značku, poodešla s ní o pár metrů dále a otočila se na muže s otázkou, jestli je to tak v pořádku. Nebylo koho se ptát. Stačila ještě zahlédnout jejich odjíždějící auto a přečíst první tři čísla z poznávací značky, než jí zmizeli z dohledu. Jaké bylo její další nemilé překvapení, když zjistila, že kabelka s peněženkou, mobilem, kreditkou, řidičákem a dalšími věcmi je fuč. Chtělo se jí brečet, když si představila, co vše bude muset oběhat, než vyřídí všechny nové doklady. První, co ji napadlo, bylo, že tam měla klíče od domu a v dokladech adresu. Vztekle si sedla na mez a čekala, kdy pojede kolem další auto. Během pár minut u ní zastavil velký mercedes. „Jdeš mi ukrást auto, nebo rovnou mě?“ pomyslela si jízlivě. Z auta vystoupil vysoký, dobře stavěný a perfektně oháknutý muž něco přes třicet. „Slečno, potřebujete s něčím pomoct?“ „Když budete tak hodný. Dostala jsem defekt a hned nato mne okradli,“ svěřila se mu naštvaná Klára. „Tak to mi musíte vyprávět!“ usmál se ten krásný muž. „Myslíte, že mám na to náladu? Celá kabelka i s mobilem je pryč. Poslali mě posunout značku a mezitím mě okradli a ujeli,“ postěžovala si tomu cizímu muži. A až teď si všimla, že ho už někde viděla, jen si nemohla vzpomenout kde. Když to Marek uslyšel, musel se v duchu usmát, jak to děvče napálili.

„Mohl byste zavolat policii?“ špitla Klárka. Kývl hlavou, vyťukal číslo a oznámil jí, že přijedou za pár minut. „Potřebujete si někam zavolat?“ podával jí mobil. „Určitě. Naservírovala jsem jim klíče od bytu i s adresou. Musím upozornit rodiče.“ Vzala mobil a zavolala mámě, co se jí stalo, ať jsou opatrní a vymění zámek u dveří. Když mu vracela mobil, Marek se nabídl, že než přijedou, vymění jí to kolo. Sedla si zklamaná opět na mez a koukala po něm, jak obratně a rychle pracoval. „Jste zručný,“ pochválila ho. „To je praxí. Promiňte, nepředstavil jsem se. Marek Bergr.“ „Klára Vašková,“ podala mu ruku a pozorněji si jej prohlídla. „Vás už jsem v městečku zahlédla, jste místní?“ zeptala se. „To je možné, máme dole pod věžičkou autoservis.“ Teď chápala, proč s takovou zručností vyměnil kolo. „Tak to je škoda, že jste nepřijel o pár minut dříve, neměli by šanci,“ posteskla si nahlas a Marek prohlížel propíchnuté kolo. „Podívejte,“ ukázal jí, co způsobilo tento defekt. Byl to hřeb k přibíjení podkov koním na kopyta. Ale ani jeden z nich nechápal, kde se tam vzal, jelikož koně tam široko daleko nikdy neviděli. „Moc vám děkuji, ráda bych vám zaplatila,“ roztáhla ruce a dala najevo, že nemá čím. Stáli asi metr od sebe, když mezi ně spadlo na zem ptačí hovno. Klára uskočila stranou, ale s Markem to ani nehnulo. „Tak to jsme měli štěstí, mohlo nám to spadnout rovnou na hlavu,“ usmál se Marek. „Mě už dnes nic nepřekvapí. Při mém dnu blbec to bylo opravdu štěstí,“ také se snažila o úsměv, ale moc do smíchu jí nebylo. A už uviděli v dálce přijíždět policejní auto. Vystoupili z něj dva policajti a jeden oslovil Marka.

„Nazdar, Marku. Co máš za problém?“ „Tady slečna má problém,“ usmál se a ukázal na Kláru. Vzápětí se omluvil, že musí odjet. Podíval se Kláře přímo do očí, nasedl do svého auta, a ještě než odjel, zavolal: „Pokud byste potřebovala lekci o defektu, budu vám k dispozici zítra večer v restauraci U Bořka!“ Klára byla dnes obdařena jedním překvapením za druhým a cítila, jak se začervenala. „Tak zítra v šest?“ Ani pořádně nevěděla proč, ale přikývla. Policajti jen koukali, jak se balí holky. Pak musela vysvětlovat, jak ji okradli. Nahlásila jim číslo, které si zapamatovala. Policisté upozornili operační středisko, ohledali místo činu a učinili další potřebná opatření. Vyzvali ji, aby je následovala a podala trestní oznámení na neznámého pachatele. Vůbec se jí to nelíbilo, měla hlad jako vlk. Jenže nechtěla dopustit, aby to těm lumpům prošlo. Domů se dostala skoro večer. Zasunula klíč do zámku, ale odemknout nešlo. Pak si uvědomila, že volala z Markova mobilu rodičům, ať vymění zámek. Večer v osm hodin volala policie na číslo jejího otce, které jim nahlásila. Kabelku našli, jenže kreditka, peníze ani mobil tam nebyly. A to černé audi bylo kradené. Dnešní den byl pro ni vyčerpávající, během pár hodin se toho událo mnoho. Usínala, v hlavě měla Marka a hovno, které jim málem spadlo na hlavu. „Třeba je to znamení?“ napadlo ji. „Říká se, že stoupnout do výkalů přináší štěstí – chyběl malý krok. Ještě stačí najít čtyřlístek…“ Ale pak se rychle vzpamatovala ze snění a všechny pověry hodila za hlavu, stejně jim nikdy nevěřila.

Ráno vstávala s dobrou náladou. První, co jí přišlo na mysl, bylo dnešní rande. Nasnídala se a koukla z okna, jestli na ni už čeká Bára. Nablýskaná felicie nešla přehlédnout. Pozdravila dědu, který zrovna přišel do kuchyně, a běžela k autu. Jen se posadila, už spustila. „Holka, kdybys věděla, co se stalo!“ začala líčit včerejší zážitek o defektu a dvou mužích, kteří ji levným trikem okradli. A okrajově se zmínila o Markovi, jak šikovně jí vyměnil kolo u auta. O dnešním rande, na které ji pozval, zatím pomlčela. Bára se nestačila divit. „Jo, milá zlatá. Kdybys znala dobře předpisy, věděla bys, kolik metrů od auta máš mít trojúhelník!“ „Prosím tě, to jsem věděla, ale úplně mne zblbli. Proběhlo to dost rychle. A vůbec by mě nenapadlo, že mě chtějí okrást.“ „To je nápad, nechat kabelku na sedadle!“ pronesla Bára. Pak se začala smát a otočila hlavu směrem na zadní sedadlo, aby naznačila Kláře, že i ona ji tam nechává. Celé dopoledne Klára přemýšlela o Markovi, místo aby poslouchala profesora. Seděla v posluchárně a na papír čmárala jméno Marek. Na přednášku se vůbec nesoustředila. I když měla vynikající sluchovou i zrakovou paměť, dnes si nic nepamatovala. Už se nemohla dočkat konce. Dlouhou dobu se bála znovu zamilovat, teď jí ale něco našeptávalo, že je na čase někomu otevřít své srdce a doufat, že to bude ten pravý. Na předešlý nepovedený vztah pomalu zapomínala. Odpoledne po přednášce už to nevydržela a všechno vybreptala Báře. „Baruš, a ty znáš toho Marka? Jo, ještě jsem ti neřekla, že mě včera pozval na rande, a já mu slíbila, že přijdu.“ „Děvče, ty jsi dnes samé překvapení! Nejdříve defekt, pak loupež, a nakonec z tebe vyleze rande?“ nestačila se divit Bára. „Jsou to dva bratři. Znám trošku Davida, ale toho Marka jen od vidění. Můj bratr chodil do školy s Davidem. Pokud vím, tak ten je šílený do aut. Moc o té rodině nevím, ale jsou to prý pořádní pracháči…“ Ani nedomluvila a Klára se ptala dál:

„Baru, co myslíš, mám na to rande jít?“ „A neříkala jsi, že jsi mu to slíbila? To ho tam chceš nechat čekat?“ Už byly pod kopcem a hovor se stočil jiným směrem.

Klára došla domů, odložila tašku a otevřela skříň. V břiše už sice cítila cikánský tanec, ale teď pro ni byla priorita, co si obléct na rande. Rifle se jí zdály fádní, minišaty vyzývavé. Nakonec našla ve skříni bílý svetřík, na který úplně zapomněla. Byl skoro nový. Vytáhla béžové kalhoty ke kotníkům a černé kotníčkové boty. Celé odpoledne pak chodila od ničeho k ničemu. Udělala si make-up. Koukla do zrcadla, připadala si jako šlapka na E55 a všechno smyla. Nakonec si nalíčila jen řasy a rty. Ctila heslo V jednoduchosti je krása a ve finále byla se sebou spokojená. Autem nemohla, dnes ho měl otec a vlastní ještě neměla. Podívala se na hodiny – byl čas vyrazit. S Bárou byla domluvená, že ji tam odveze ona. „Hm, vypadáš super. Pořád to říkám. Ty jsi holka stvořená na molo nebo by tě mohli tesat do kamene,“ složila jí Bára s vážnou tváří kompliment. V autě ještě dvakrát vytáhla zrcátko, aby se ujistila, že je vše v pořádku. „Klid, děvče, je to jen chlap. I když asi bych také byla nervózní. Jít na rande s takovým pracháčem.“ „Baruš, o to vůbec nejde. Já ho tak nevnímám. Jen jsem nějak zapomněla chodit na rande.“ Bára zaparkovala před restaurací a Klára nejistě vystoupila. Vypadalo to, jako by si to stále ještě rozmýšlela. „Tak už jdi, ať nečeká! Máš už pět minut zpoždění,“ popíchla ji Bára. Vstupovala do restaurace a nedokázala si vysvětlit, proč má takovou trému. Ušla tři kroky od dveří a stál u ní. Doprovodil ji ke stolu, podstrčil židli pod jeden z nejkrásnějších zadečků, jaký kdy viděl, a ona jen v duchu ocenila jeho galantnost. Bára chvíli poseděla v autě a pak rovněž vešla do restaurace. Nahlédla nenápadně dovnitř, aby se ujistila, že její kamarádka opravdu sedí s Markem a neskočila zase na špek nějakému podvodníkovi. Koukla směrem k jejich stolu a musela ocenit, že Klára si umí vybrat. Číšník přinesl menu a k pití Marek po dohodě s ní, když se ujistil, že nepřijela autem, objednal bílé víno. Ta láhev se na dnešní večer opravdu hodila. Byl to totiž začátek něčeho krásného. Ani na chvíli mezi nimi řeč nevázla. Rodilo se nové přátelství a nová láska. Chvílemi jí připadalo, jako by se znali roky. Marek vykládal zážitky z Ameriky a Klára zase vyprávěla o všech květinách na světě, které znala. „A proč teda medicína? S tvými znalostmi a zájmem o květiny bych spíše tipoval floristickou školu?“ „Nějak to přinesl život. Už od mého dětství si máma přála mít ze mne lékařku.“ „Tak to znám. Bratr je také cvok do aut, jenže rodiče mu vybrali jinak. A nakonec školu nedodělal. Otevřeli jsme první autoservis a on spokojeně leží pod auty.“ Prozradil jí, že je mu osmadvacet. Spočítala si, že je o osm roků starší než ona. Moc kluků zatím nepoznala. Ti ze školy se jí zdáli, jako by byli stále v pubertě, a vůbec ji nezajímali. Spíše byla na trošku starší muže, to si musela sama přiznat. Marek byl vynikající společník. A když Klára chtěla zavolat Báře, ať pro ni opět přijede, protože jedenáctá odbila, uklidnil ji, že odvoz mají zajištěný. Taxi jim dělal jeho bratr. Marek ji doprovodil až k domu. Dlouze ji políbil a rukou naznačil, že jí brkne. Zavřela za sebou venkovní dveře, opřela se o ně a před očima zahlédla jeho obraz.

„Tak první rande mám za sebou,“ špitla si sama pro sebe a byla napjatá, jestli opravdu zavolá, jak slíbil. Usínala zamilovaná.

Ráno Bára čekala pod kopcem, a když k ní přicházela Klára, už z dálky na ni volala: „Klárko, zjistila jsem od bráchy nějaké info o tom tvém Markovi.“ „Neblázni, není můj. Proběhlo jen jedno rande a všechno už stejně vím,“ smála se Klára. „Jaké to bylo? A co, bude další rande?“ ptala se s úsměvem Bára. Klára jen kývla hlavou, opětovala úsměv a rovnou se zeptala: „Tak co jsi zjistila, ty detektive?“ „Nechceš řídit a já budu vykládat?“ navrhla Bára. Klára si sedla za volant a ona spustila. „Marek vystudoval Vysokou školu ekonomickou v Praze a následně americkou univerzitu, kde byl tři roky. Přednedávnem se vrátil ze Států. Vlastní se svým bráchou nějaké autoservisy. Jejich rodina dostala zpět v restituci majetek. Jo, Marek měl delší známost s dcerou nějakého primáře z Prahy. Byli spolužáci. Pár roků spolu chodili a po promocích se rozešli. On pak odletěl studovat do Ameriky. Pěkný pracháč. Jen se říká v městečku, že ta jejich máma je nějaká divná. Měla předky ze vznešeného rodu a stále si na tom zakládá,“ dokončila Bára a podívala se na kámošku, co ona na to. „Je to pracháč, jak se povídá, ale já nejsem zlatokopka. A ani jedna z těch, co za vším vidí peníze, o ty mi přece vůbec nejde,“ bránila se Klára. „Kláro, já tě znám a vím to. Jenže až se to naše městečko dozví, zlatokopku z tebe stejně udělají, na to se připrav.“ „To je mi docela jedno, ať si povídají. Já jen mám po tom všem, co jsem prožila s Lukášem, strach se znovu zamilovat a prožít další zklamání.“ „Tak to, děvče, na světě chodí. Ale musím uznat, pěkný chlap to je. A nakonec si ho ještě nebereš. Poznej ho a sama se pak rozhodneš. Až zjistíš, co obnáší život s takovým movitým člověkem, pak můžeš dělat závěry.“ „Pěkně jsi mi to naservírovala. Jen realita, milá Baruško, bývá jiná,“ prudce zabrzdila před jejich domem. „Co já mu můžu nabídnout?“ „Holka, ty jsi jak z červené knihovny. Jsi krásná, mladá, vzdělaná. Určitě nestojí o peníze, chce po tobě něco jiného a to ty máš.“ „Tvoje starosti bych chtěla mít. On každý začátek je pěkný,“ snažila se polemizovat Klára, ale cítila, že se opravdu zamilovala a je v pasti. Vystoupily z auta a Klára stále neměla jasno. Nemohla ho vypudit z hlavy, a zároveň se bála zklamání.

Dnes uběhl měsíc ode dne, kdy poznala Marka. Odpoledne se fintila u zrcadla a chystala se na rande. Její máma přišla z práce, sedla si a spokojeně sledovala svoji dceru, na kterou byla patřičně pyšná. „Klárko, o tom Markovi se v městečku povídají jen samé pěkné věci. Jsem docela ráda, že sis vybrala zrovna jeho. Je to pracovitý a spolehlivý kluk. Jen mám trošku obavy.“ „Mami, přestaň! Z čeho bys měla mít obavy?“ „Klárko, víš moc dobře, z jaké bohaté a pyšné rodiny je. On tě třeba bude mít rád, jen se bojím, že jeho rodičům to nebude stačit. Ví o tobě vůbec jeho matka?“ „Já nevím, jestli jim Marek něco o mně řekl! Promiň, maminko, ale musím letět.“ Venku bylo krásně slunečno, a tak si přehodila přes ramena černobílý kardigan a běžela do garáže pro auto, které jí otec půjčil. Máma jí ještě popřála pěkné rande a ona se už těšila na Marka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svatba s milionářem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.