© Zdeněk Fabián, 2018

© Nakladatelství Petrklíč, 2018

ISBN 978-80-7229-647-7 (tištěné)

ISBN 978-80-7229-785-6 (epub)

ISBN 978-80-7229-786-3 (mobi)

Zdeněk Fabián

ÚLETY MATĚJE BROUČKA

aneb z Čech až na konec hotovosti

LÉTA BEZ PŘÍSLIBU

Houbařské posvícení

Matějův táta tvrdil, že za války byly v sezóně každé ráno lesy plné houbařů. Budil proto sestru už ve čtvrt na tři, posilnili se kávou z melty, sedli na bicykly a za svítání byli u naleziště. V lese ovšem svítá o hodinu později, ale to bylo právě to ono. Zaklekli u svého mlází, každý do jedné šlajsny, a lezli po kolenou, pečlivě hmatajíce po hlavičkách čerstvě vylíhlých hříbků. Za hodinku už tu budou ti, co k houbaření potřebují oči, a těm tu nemůžeme něco nechat.

Z té doby patrně pocházel tátův zvyk, který Matěj naštěstí nepodědil, totiž nalezené houby v lese jen okrojit a nečistit, zvyk, nad kterým budoucí čističi tajně zvedali obočí a krčili rameny. „Nemůžu se zdržovat, když je ruka Páně otevřena,“ vysvětloval táta.

Deset let po válce ještě rostly na podzim v písku borových lesů zelánky. Houby zřejmě alergické na chemii poletující kolem břehů Labe. Rostly pod mechovými kopečky a táta přesně odhadoval, pod kterým se nějaká ta žlutozelená hlavička schovává. když pak vysypal aktovku zelánek spolu s hromadou písku na rozevřené Svobodné slovo, komentovali to čističi, s výjimkou spolupachatele Matěje, fistulí.

Táta jej zaučoval v houbařském řemesle od okamžiku, kdy se hoch udržel na sedátku připevněném na štangli velocipédu. Vstávali o hodinu později, než se vstávalo za protektorátu, houbařů ubylo. Sbírali pouze hřiby (tj. i kozáky a křemenáče), ale táta znal příjmením každou prašivku, a když bylo při odchodu z lesa v chlapcově košíku trochu volného prostoru, zaplnil jej nějakým tím klouzkem nebo holubinkou trávozelenou.

„To je výborná houba. když jsem učil ve Všetatech, jeden vůl si ji splet s muchomůrkou zelenou a byl by otrávil celou rodinu, kdybych se k nim zrovna to odpoledne nešel zeptat, proč ten jejich zmetek nechodí do školy.“

Houbařské centrum bylo u babičky v kropáčkově Vrutici, kam jezdili na svátky a na prázdniny. odtud vyráželi do okolních houbařských revírů. Někdy i babičce na šišky, což bylo méně zajímavé, ale dobrodružnější: s pytlem plným šišek na nosiči bylo nutno přejet úzkou lávku přes strouhu. Dnešní bikeři by se jen usmáli, ale stejně.

Houbař Matěj nechápal, že i jeho mladší sestra, která tomu přece vůbec nerozumí, mívá po závěrečném hvizdu těžší košík. Na vysvětlení tohoto podivuhodného jevu, o jehož zákonitosti se nedalo pochybovat, přišla až odvodní komise: zelená kolečka mezi modrými kolečky se mu neskládala v nic, co by bylo možno nazvat jménem osoby, zvířete nebo věci.

„Barvoslepý, schopen neřadové služby,“ vyslechl závěrečnou klauzuli.

To se sice zdálo být úspěchem, ale modrá knížka z toho nevykrystalizovala.

Táta ji svého času zvládl suše. Nejprve se předseda odvodní komise zeptal:

„Vidíte?“

Když tatík odpověděl vidím, naježil předseda obočí a zvolal mocným hlasem: „Slyšíte?“

„Ne, ne, neslyším.“

„Slyšíte to, neslyší. Neschopen vojenské služby. Další!“

„Baron Prášil hadr,“ poznamenal odvážně Matěj, když historku slyšel poprvé.

„Ale kdeže,“ usmíval se tatík zeširoka. „on ten předseda komise jezdil za první světový k tatínkovi, tedy vlastně k dědečkovi, do Vrutice pro cibuli. Takže se domluvili, že budu jako slabozraký, no a já to málem zvoral.“

Matěj podobné štěstí neměl. Měl pak dost starostí, aby mu tu pitomou neřadovku zrušili. absolventi školních vojenských kateder rukovali pouze na rok. Na katedře školy neřadovky necvičili a ty pak vojákovaly po dvě léta.

Hned první úterý náčelník vojenské katedry všechny neřadovky z prostoru katedry nekompromisně vyhnal. Matěj od té doby každé úterý odpovídal na podrážděnou otázku vedoucího výcviku „Co tady dělá ten civil?“ slovy „Chci být předběžně vojensky vycvičen, i když mám neřadovku, soudruhu majore.“

Po pár týdnech si ho náčelník pozval do kanceláře.

„Děláš nám tu z toho, chlapče, bonako. Tady není žádná zahradní párty.“

„Co je to bonako, pane podplukovníku?“

„Soudruhu podplukovníku. Bordel na kolečkách. Dva roky na vojně se ti zdají dlouhý, co? Vidíš, a já už jich mám odkroucenejch pětatřicet. Tak hele, zajdi si k doktorovi do Spálenky, příští úterý mi přines papír, že seš zdravej, ať sem krytej, a můžeš si vyfasovat mundúr. Soudruhu vojíne, můžete odejít.“

„Sloužím vlasti, soudruhu podplukovníku.“

„Tak já prej sem barvoslepej. To by mě zajímalo, po kom sem to podědil.“

Maminka se usmívala a řekla: „Táta nerozezná červenou od zelený.“

„To je nesmysl. Zelená je tráva a červený sou prapory,“ oponoval táta.

Matěj připravil test. Světle zelený i světle červený obdélníček byl podle táty zelený, oba tmavší obdélníčky červené.

„Tak sem se splet, no bóže. Dej mi nový test.“ Výsledky testů hovořily jasně.

„To je pro houbaře asi dost smůla, že. Jak to, že vždycky tolik najdeš?“

„To víš, hodně dělá tréning. Podívej na Zátopka. když začínal, vypadal, že toho s těma párátkama moc nevytrhne, a on udělá světový rekord v hodinovce.“

Nevěda o svém hendikepu, zažil Matěj dvakrát jev, kterému táta říkal houbařské posvícení. To je situace, kdy se hřiby nehledají, ale češou.

„Je to trošku otrava, ale není to zase tak často.“

Posvícení číslo jedna: rostly. Vraceli se s tátou z lesa s plnými košíky. už dávno nesbírali a vzali to zkratkou. Na dně neznámé rokle se cosi černalo.

Zavazadla nechali nahoře.

„To sou černý hřiby. Hřiby s černým kloboučkem. Ty už sem neviděl patnáct let. Vylez pro košík.“

„už se do žádnýho nic nevejde.“

„Tak jeden vysyp, tuhle nádheru tu nechat nemůžeme.“ Druhé posvícení přišlo jednou v první den prázdnin. Po příjezdu do houbařského centra velel táta: „Vem košíky, jedeme se mrknout do lesa.“

„Teď? V neděli vodpoledne? Nebude tam ani holubinka.“

„Jen pro ty košíky dojdi. když tak si aspoň zasportujem.“ Před vjezdem do houbového lesa se objížděla taková dlouhá,

vysokými smrky porostlá nudle v tloušťce sotva deseti metrů. Táta slezl z kola. „Co kdybysme se porozhlídli tady?“

Matěj se ani neotočil, spolkl komentář, který se mu dral na jazyk, a zavolal: „Já jedu do svýho mlází.“

V mlází bohatě krájeno, ale po zapomenutém hříbečku ani vidu. Potěšeně se vracel. Měl pravdu.

„Synku, slez z toho kola a poď mi pomoct,“ přivítal ho táta klečící uprostřed toho směšného štráfku.

„Dle rozkazu.“

Stačily dva kroky a bylo posvícení.

„Hřiby jako polena,“ šeptem vykřikoval tatík (na houbách a na rybách se nehuláká). „Sem žádnej houbař nevkročil aspoň půl roku.“

Houbařský obzor mu později rozšířili experti volejbalového mužstva albertovské schody na tréninkovém táboře u jindřichova Hradce o hořčák a mlynářku, které v Polabí nerostly, a o nové způsoby sběru a zpracování úlovku.

„Tohle je, vole, hořčák neboli žlučník. Zespoda bílej. Dáš jeden do smaženice a můžeš ji spláchnout do hajzlu. Mlynářka je trochu tuhá, musíš ji dýl povařit, ale v octě výborná, sežeru toho třílitrovku za večer.“

Na houby se chodilo s kbelíky, růžovky a bedly se pekly na víčku od ešusu na plynové bombě.

Zde se jednoho roku nabídlo houbařské posvícení do třetice. které Matěj bohužel zaspal.

Byl horký letní večer posledního dne soustředění. u táboráku všichni jen v tričkách, a přesto netáhlo na záda. Po půlnoci začalo lehounce pršet.

„Ty houby se do rána zblázněj,“ prohlásil houbařský expert Pomahač, zvedl se a zmizel ve tmě. časem se přidávali další.

Matěj vytrval, kytaru měl pádlovací, opodál ještě leželo něco netknutých braníků, nebo čím to tenkrát plnili pivní lahve, a někdo ten táborák prostě uhasit musí.

Když se ráno vzbudil, bylo kolem stanu rušno. Protřel si oči a vykoukl ven. kolem právě Pomahač vlekl kufr.

„Ty vole, já zaspal,“ vyděsil se Matěj. „To už se vodjíždí?“

„Neboj, až tak asi za hodinu. Nechceš houby?“

„Jasně že. kde je máš?“

Místo odpovědi mu položil kufr na matraci. Matěj odklopil víko. kufr byl plný šesticentimetrových mokrých suchohřibů.

„To není možný. kdes to našel?“

„Tady za latrínama. To sem rád, že sem to udal. Nechat sem to tam nemoh, ale už se mi to nevejde do auta.“

Matěj později našel ještě spoustu hřibů, ale posvícení to už nebylo. Po černobylu bylo sice hřibů jako o posvícení, byly ale jenom na posvícení.

Pravda vítězí

Cestou ze školy to vždycky rozbalili u Bendů na paloučku. Branky se postavily ze školních brašen, Benda přinesl opravdickou merunu a už to fičelo. Hrálo se obvykle dva nebo tři proti jednomu. když byli na jedné straně jen Matěj s Bendou, Ferda je snadno ukličkoval, ale proti třem musel po všech těch kličkách ještě prostřelit Bendu v brance, což nebylo tak snadné, protože když ten si potají branku zmenšil a sedl si do ní, míč se tam prostě nevešel. a ruku Ferda neuhádal, byla nastřelená.

Originální metoda zmenšování branky však nešla použít při utkání Paloučku proti týmu Nádraží, které se hrálo na větším hřišti v lesíku u krsů s brankami fixovanými dvojicemi borovic. Zatímco za Palouček hráli jen prváci, mezi nádražáky byli i druháci a jeden třeťák. ale neměli žádného Ferdu. Nebylo ovšem předem jasné, zda Ferda sám prokličkuje do branky přes čtyři obránce a několik borovic.

Na boj pět proti pěti kooptoval Palouček domácího krse a jmenoval jej kapitánem. Všichni se těšili, jak se bude tvářit rozhodčí, až mu ruda potřese rukou a řekne: „Vuda kvus.“ ale maličký kapitán soupeře to přebil trumfovým esem. Představil se:

„Já sem Píč a sem kapitán.“

Je známo, že prváci byli a jsou pro vyšší ročníky méně než vzduch. V kropáčkově Vrutici se však našly tři výjimky.

První výjimka: Macháček. Šlohl otci album francouzských kolonií a nabízel jednu známku za desetník. Filatelističtí odborníci, kteří měli svá alba plná Hradčan, Benešů a Hitlerů, spatřili svět obrovských barevných zoubkovaných obrázků s cizokrajnými názvy. Cena jedné známky brzy vyletěla na tři koruny, což představovalo kornout nakládaných cibulek. Druhý den ještě veřejně rozprodal album Bosny a Hercegoviny a pak už si jen šuškal s klukama z měšťanky. když se otec Macháček vrátil z montáže, Macháčka syna na tři dny omluvil z vyučování, ten pak už nic neprodával a zájem o něj brzy opadl.

Výjimka druhá: Matěj. Jakožto synek pana učitele by mohl mít přístup k zajímavým informacím. ale neměl, takže si z něj alespoň utahovali. Za jeho nejpitomější hlášku považovali odpověď na dotaz „Čím budeš, až budeš velkej“. odpovídal: „Budu hrát fotbal za Vítkovický železárny.“ Tomu se smáli a říkali mu: „Fotbalem se přece, vole, neuživíš.“ Nikdo netušil, že přijde doba, kdy budou vrcholoví sportovci nejlépe placenými pracujícími světa.

Třetí výjimkou byl právě Venca Píč. Ten byl od malička členem party velkých kluků, která se toulala po Vrutici a na kterou ostatní volali „kam dete“ a podobně, přičemž dotazy zásadně směřovali na malého Vencu, kterému při té příležitosti dokonce vykali. Podobně jako už pračlověk Janeček, i obyvatelé Vrutice si naříkali na dnešní zkaženou mládež. Stěžovali si i ve škole, ale řešit věc kázeňsky bylo obtížné a domluvy nepomáhaly.

Při utkání Palouček versus Nádraží se ukázalo, že se Ferda neztratí ani mezi borovicemi, ale naopak že proslulá Bendova neprůstřelnost je vázána na domácí palouček. Za soumraku byl svým otcem odvolán z hřiště rozhodčí a nikdo jiný stav zápasu buď neznal, nebo mu to protivníci neuznali. Po delším dohadování obě mužstva přijala Matějův návrh, že utkání skončilo remízou 17:17, a kdo je lepší, že se ukáže v odvetě. Účastníci že pak mohou na otázku směřovanou na malého Vencu: „Jak to dopadlo?“ beztrestně volat: „Na plichtu! Na plichtu!“ Plichta bylo jméno soudruha ředitele.

Jediným nesporným výsledkem zápasu byl nářez, který Matěj doma schytal za pozdní příchod. odvetného mače se nezúčastnil, protože ten se konal až po prázdninách. Studium druhé třídy totiž absolvoval v Praze. Maminka čekala další přírůstek, v bytě bylo těsno a strýček s tetou byli právě čerstvě vyhozeni ze zaměstnání (psal se rok 1949), takže měli čas se mu věnovat.

Při první společné akci ho strýček zavedl kam jinam než na Hradčany. Zamířil ukazováčkem do výšin a pravil: „Tamhle se třepetá prezidentská vlajka. Je na ní nápis Pravda vítězí. To si, hochu, do života zapamatuj.“ Stalo se. Spolužák mu půjčil knížku Vinnetou, rudý gentleman. Hošík z Vrutice se dostal do velkého světa. Do světa fér plej.

Bohužel byl to svět, ve kterém se nekopal fotbal. Zdejší kLuci samozřejmě kopali do balonu, ale ne na dvě branky. Hráli hru, které říkali zeď, tj. kopali v ulici míčem do zídek předzahrádek. Byla to taková kopací předchůdkyně squashe. když při svých občasných průzkumech narazil na opravdické fotbalové utkání v parku v Podbabě, ihned ohlásil, že by si taky zahrál.

„Až co řekne kamil.“

Kamil souhlasil. „Tak poď. My sme Vokovice, voni Veleslavín.

Budeš zastávat brankáře. Naše brána je tahleta lavička.“ Vokovicím se dařilo a Matěj byl, až na jeden banán, v podstatě bez práce.

„Hele, kamile, tady je za brankou ňáká taška. Sou v ní gramodesky.“

„Sou rozbitý. Toho si nevšímej a koukej, ať už ti tam nic nespadne.“

„Kamil je vzal cihlou,“ sdělil mu potají nejbližší spoluhráč. Po nějakém čase se objevili tři skoro dospělí kLuci.

„Ty vole, tady sem si schoval desky a voni tu kreténi kopou fotbal,“ oznámil jeden a popadl tašku. V tašce zachrastilo.

„Ty vole, někdo je rozflákal. kdo to udělal?“ zařval.

Oba mančafty se seběhly u lavičky. Vokovičtí koukali na svého kapitána.

„Tendle hajzl,“ ukázal kamil na Matěje. „Šel kolem a vzal to támhletou cihlou. Všichni to viděli, že jo, pánové?“

Pánové přikyvovali. „Jasně, to je von.“

Jeden z těch skorodospěláků mu zkroutil ruku. „Co s ním provedem?“

„Pudem na policii. To mi hajzl zaplatí. Poďte se na to podívat.

Byly to úplně nový his mástr vejce a sou na sračku.“

Zvědavý byl i jeho eskort. Točivý moment v loketním kloubu o něco zeslábl. obžalovaný ve zlomku vteřiny zhodnotil své šance. Pravda vítězí. ale kdoví, jestli to je pravda?

Vyškubl se z chabého sevření a vystartoval. Promiňte, pane prezidente.

„utíká. utíká. Chyťte ho, hajzla. Tím se přiznal,“ zněly za ním hlasy, ke kterým se vzápětí přidal mnohočetný dusot nohou.

Ve smrtelném nebezpečí člověk sáhne do rezerv, o kterých netuší, že je má. Dusot pomalu slábl, a když doběhl k průchodu do rooseveltovy ulice, běžel za ním už jen kamil. Tedy běžel. už se jenom šoural.

Matěj zvolnil.

„Však my si tě najdem, ty hajzle,“ zahrozil kamil na rozloučenou.

Rudý gentleman ovšem věděl, že musí nepřátelského stopaře zmást, a zamířil směrem od svého dočasného bydliště. Neustále se ohlížeje, obcházel indiánským krokem domovní bloky, dokud si nebyl jist, že své stopy dokonale zametl.

Údolí dinosaurů

Tatry sice vyrostly v třetihorách, ale když Matěj, duše poetická, klouzal mlhou tatranských dolin, zdálo se mu, že ho z obou stran pozorují obrovští dinosauři. Rodákovi z placatého Polabí, kde se sáňkovalo na kopci s převýšením tři a půl metru a nejvyšší horou daleko široko byl Cecemín, který ční nad krajinu metrů asi šedesáte, ty obrovité špičaté hory učarovaly.

V dětství jezdil každé prázdniny na osadu, které se zakrátko začalo oficiálně říkat pionýrský tábor. Nejlepší osadu zažil hned po první třídě. Před odjezdem autobusu jej tatík varoval, že ať moc nekamarádí s tím sígrem černým, takže si samozřejmě zabrali místa vedle sebe a pak lůžka vedle sebe a vytvořili nerozlučnou dvojku. Petrovice byly přímo na hranicích s Německem. Všude samé prázdné německé dřevěnice, které bylo nutno prozkoumat. Jak ti pitomí Němci mohli opustit takový nádherný baráky! uvnitř sice všechno rozflákaný, ale pod vylámanými prkny byly spousty barevných skleněných korálků. Jedna malá zavařovací sklenice korálků = jedna pusa pro Honzu a jedna stejně velká pro Matěje, a to od samotné Stáni kočendové. Holky o ní říkaly, že je nafoukaná, ale když rozdávala sklenice s korálky, tvářily se jako její nejlepší kamarádky.

Honza hlavnímu vedoucímu osady, bratru kovářovi, nabídl,

že budou každé ráno jezdit pro mléko a pro housky. S Matějem a večer vylosovaným dobrovolníkem naložili tři prázdné konve a koš na plošinu vozíku s gumovými pneumatikami a vytlačili ho kilometr do kopce k pekárně a mlékárně. Naložené to dolů jelo samo a docela svižně a Honza, oj vozíku mezi nohama, vždy spolehlivě zarejdoval k hlavní budově.

„Ty ses nebál, že zvrhnem konve a nabijem si držku? ani napoprvně?“

„Vodní skaut se nesmí bát ničeho.“

„Ty seš vodní skaut? Vezmi mě k nim. Já se taky nebál.“

„Kecáš. Hele, přísahej při smrti svý matky, že nikomu neřekneš, co ti teď povím.“

„Přísahám.“

„Nejde to. Rozpustili nás. Jeseter nám na poslední schůzce řek, že zůstáváme vodní skauti samozřejmě až do konce života, složili sme slib, ale nikomu že to nesmíme říct. ani u mučednickýho kůlu. Takže ty už vodní skaut bejt nemůžeš. klidně se můžeš bát.“

„Jak vás rozpustili?“

„To znamená, že už se nesmíme scházet.“

„A kdo vás rozpustil?“

„Kdo asi, ty vole.“

Matějovi to jasné nebylo, ale už se neptal, aby tak nevypadal.

Jednou, mnohem později, to už byl Matěj na vysoké, se potkal se soudruhem hlavním vedoucím pionýrského tábora, panem učitelem kovářem.

„Matěji, nejel bys na osadu jako praktikant?“

„Jasně že jo.“

Po návratu si šel Matějův tatík s kolegou popovídat.

„Teda, Pepo, kdybys viděl, jak ten jeho oddíl přišel z tábornickýho odpoledne. Zmazaný vod popela jako dobytek a rovnou na nástup k sejmutí vlajky. Místo zpěvu táborové hymny se všichni řehtali. Já taky. To bych sice překous, ale ke konci se nám zaláskoval se slovenskou pionýrkou. Vyspělou, to jo, ale měl tam i dvě zletilý vedoucí, co blbne. Dneska si ho, Pepo, ohlídej, holky bydlej v tělocvičně, zejtra odjížděj. Napřesrok má utrum.“

Před zahájením školního roku se Matěj rozjel stopem do tater za svou pionýrskou láskou. Vlastně za Dušanem, novým kamarádem z osady, vedoucím slovenských děcek.

Akce byla započata slibně: k večeru dojel stopem z Prahy až pod tatry, Dušan ho čekal a milovaná pionýrka bydlela kousek. Co více si jen přát?

Jenomže, znáte to. Věci se můžou zvrtnout v okamžení. Taky že se zvrtly. Tatínek nadporučík nezletilé Margitky se nějak dozvěděl, nejspíš od Dušana, o nebezpečném českém výsadku a nasadil dceři režim zaražených vycházek až do odvolání.

Matěj měl svou milovanou hned v sousedním bloku. Mávala mu z okénečka ze sedmýho štoku.

„Život je cesta, která rozbředla se v těsto…“

V Mostu přes řeku kwai kdosi řekl památnou větu: „I když jdou věci úplně špatně, vždycky je možné ještě něco dělat.“

Sečtělý Matěj se tedy věnoval náhradním aktivitám v údolích dinosaurů.

Tehdy ne, ale dneska si říká spolu s princem Drsoněm:

„A víte, že to taky nebylo špatný?“

Laterálně nehomogenní sekce

Laterálně nehomogenní je prostředí, které není ani homogenní, ani vodorovně nebo slupkovitě vrstevnaté. Mezi přednášejícími sekce byl i Matěj, který si na svůj první seminář připravil výtah z diplomové práce. Děj se odehrál v polovině šedesátých let, kdy ještě bývala řečí domácích konferencí čeština. Poznamenejme, že průběh sekce konference věd o Zemi, který zde stručně popíšeme, byl samozřejmě zcela netypický i tehdy.

Zámek Liblice je ukázkovým produktem vrcholného českého baroka, způsobeného, jak jinak, jakýmsi slavným italským stavitelem, a byl několik staletí v držení různých Valdštejnů a tak. Náš lidově demokratický stát jim ho po roce 1948 zabavil; aby zámek pod státní správou nezchátral, věnoval jej akademii věd. od okamžiku tohoto prozíravého činu je zámecké baroko až dodnes plné seminářů, konferencí a sympozií nejrůznějších vědních oborů, kde vědci promítají obrázky zvané slajdy svým kolegům, domácím i zahraničním, v domnění, že to, na čem pracují, by mohlo třeba zajímat i někoho z nich.

Na úvodním večírku ve starobylém hlavním sále, dnes restauraci, oznámil předsedající zítřejší ranní sekce, že do zámku přijel jakýsi význačný tento, vzhledem k němuž je třeba přednášet v jazyce anglickém.

„To zvládneš,“ řekl Matějovi, když nadějný absolvent jeho katedry zbledl. „Dej si eště poslední pivo a běž se na to vyspat.“

Ranní sekce začala s neplánovaným zpožděním. V posluchárně, která rostla po stupínkách do výše jako hlediště Národního divadla, se čekalo na prvního řečníka, doktora přírodních věd Cvacha. Matěj na kraji předposlední řady měl tak čas si ještě jednou přeříkat svou přednášku. Doktor byl nakonec objeven na terase u popelníku a přiveden do posluchárny, kde se, lehce vrávoraje, s nevinným úsměvem omluvil a prohlásiv, že promítačku nebude potřebovat, pustil se do výkladu, jehož část se pokusíme přibližně reprodukovat v češtině.

„Lejdys and džentlmen. Metoda ježek je é bezvadná metoda pro řešení pohybových rovnic. Metoda byla nazvána podle malého zvířátka, které všichni znáte z omalovánek s jablíčky na zádech. Jablíčka ježek napichuje na bodliny, což bude pro naši metodu podstatné. Mějme é sadu nelineárních diferenciálních rovnic, jejichž řešením je nějaká nepravidelná plocha. Představme si třeba, že řešením je é povrch krkonoš. Hledáme minimum té plochy. Můžeme hledat i maximum, ale to najdeme tak, že to celé otočíme vzhůru nohama a hledáme co? Zase minimum. Řekněme, že jsme se dostali do určitého bodu řešení, třeba é, když teda jsme v těch krkonoších, třeba na Špindlerovku. Jsme už v minimu? těžko, že. Minimum najdeme tak, že se pustíme z kopce metodou nejprudšího spádu, a tím gradientem dorazíme až do Špindlerova mlýna. a co teď, jsme už v minimu? No, možná že jo, možná že ne. Možná je to jen lokální minimum. a co uděláme? Nasadíme do Špindlu ježka. Ježek je takové malé zvířátko, které všichni znáte z obrázků s jablíčky na zádech. To zvířátko má bodliny. Necháme ho ty bodliny vysouvat é náhodnými směry. To znamená, že řešíme rovnice v náhodném směru té bodliny. Ježek vysouvá bodliny, až se třeba jedna ta bodlina dostane do Pece. Jsme teď v minimu? No, možná že jo, možná že ne. ale víme, co udělat. No jistě, dáme ježka do Pece. a co on ježek v té Peci? ano, zase bude vysouvat bodliny, je to takové čilé zvířátko, a jedna bodlina třeba skončí v é, třeba skončí ve Vrchlabí. Je už v minimu? No není, samozřejmě, protože Vrchlabí už je za hranicí krkonoš. a tím jsme se dostali k významné větě: Pokud plocha splňuje é určité předpoklady, má minimum na hranici. a kdo nám pomohl…“

Ozval se gong ohlašující konec přednášky. Potlesk. Diskutovat se nikdo nepokusil, věc byla jasná. čermen ohlásil, že s dalším příspěvkem „odraz vln na nerovném rozhraní“ se představí náš nedávný absolvent, promovaný fyzik Matěj Brouček.

Matěj si zhluboka vydechl, vstal a vykročil, třímaje v ruce již otevřenou krabičku s diapozitivy, na kterých měl svou prezentaci. Zakopl o nějakou tašku, zavrávoral, téměř se mu podaři lo neupadnout, ale diapozitivy opustily krabičku a metodou nejprudšího spádu se rozletěly po nerovném rozhraní posluchárny.

Starší kolegové mu pomohli diapozitivy posbírat, přednášející, teď vlastně přenášející, je po nějakém čase narovnal podle čísel na rámečcích do krabičky, podal krabičku Fandovi u promítačky a sestoupil k plátnu. Přednáška konečně vypukla.

„First slajd, plís.“

Po chvíli jakési horečné činnosti u promítačky se na plátně objevil černý obdélník s jakýmisi chaoticky uspořádanými světlejšími čárečkami a fleky.

„Nestihli mi z toho vyrobit pozitivy,“ hlesl Matěj a vytřeštěně hleděl na svůj úvodní obrázek.

„Čili ty máš takové jako dianegativy, že. Možná by pomohlo, kdybychom zhasli,“ řekl čermen. Přednášková místnost se ponořila do tmy. Na černém obdélníku se objevily jasné chaotické čárečky, z nichž vystoupilo o raní atě. Matěj nevěřil svým očím. Napadl jej recitativ z nějaké opery: Nevidím nic, nechápu nic.

Mlčel.

„Zřejmě se ti na ty rozsypaný obrázky nachytalo nějaký svinstvo. asi tu nevytřeli podlahu. Fando, zkus projet další slajdy, jestli nebude na některým něco vidět,“ požádal čermen.

Nebylo.

„No, tak nám alespoň pověz, co bysme tam viděli, kdybysme to viděli.“

„on these slajds jú could sí,“ začal odvážně Matěj. Všichni se zasmáli. Ze zadní řady se ozvala hlasitá rána. Budiž světlo. Sedadlo, původně obsazené doktorem přírodních věd jurajdou, bylo prázdné. Doktor patrně potmě usnul a propadl se pod lavici v řadě pod sebou. Nebylo úplně jednoduché jej zpod škamny vyprostit. když kulhajícího vědce odvedli z přednáškové síně a znovu zhaslo světlo, ozval se spásný gong.

„Nuže, Matěj nám poví o svých zajímavých výsledcích v kuloárech, a nyní bych prosil posledního ze spíkrů našeho nehomogenního bloku. Hí is kolíg Mňačkin from Novosibirsk.“

Kolíg Mňačkin sestoupil k plátnu, řekl dobroje utro, lejdys and džentlmen, a Fanda promítl úvodní slajd: Mutnosť. N. N. Mňačkin i V. V. Šuchov.

Přednášející zahájil přednášku slovy: „Što takája mútnosť?“

„Nevíte někdo, jak se přeloží mútnosť?“ otázal se čermen českého auditoria. Mňačkinův spoluautor navrhl termín turbidity. Přednášející pak v rychlém sledu promítal sady divokých rovnic a čermen se pokoušel ruské komentáře překládat do angličtiny, aby z toho něco měl i onen význačný, kterému by se dnes řeklo VIP.

Po skončení přednášky nastalo hluboké ticho. Přítomní se nenápadně dívali jeden po druhém.

VIP nehodlal předstírat svou odbornou sečtělost. „Tell me, plís, what is this turbidity?“

„Skažítě, pažalsta, štó takája mútnosť,“ přeložil dotaz čermen. Následoval delší výklad, již bez rovnic, který čermen překládal do angličtiny. když domluvil, vyskočil ve druhé řadě spoluautor, vzrušeně gestikuloval a volal: „Éto ně tak.“

„I kak éto?“ optal se čermen.

„Pakažítě slajd nomer dva.“ Fanda hledal. „Nět, nět, drugoj. Vot éto charašó,“ a čermen překládal ruský komentář, který se patrně lišil od toho předešlého, ale překládejte komplikované jemnosti ruského jazyka do strohé angličtiny. Následovala ovšem sprška dotazů zvídavých posluchačů v angličtině. otázky byly přeloženy do ruštiny, zodpovězeny autorem v ruštině a přeloženy do angličtiny, načež s železnou pravidelností vstával spoluautor, řekl „Éto ně tak“ a předložil svoji verzi, kterou přeložil čermen, dokud toho byl mocen, do angličtiny, i když už dávno zazněl gong ohlašující přestávku na kávu.

Když přednáškovou místnost opouštěli poslední posluchači, stáli oba ruští kolegové před slajdem nomer dva a hádali se o význam jakéhosi písmena.

Káva nic moc, ale se dvěma kostkami cukru se pít dala. kávová debata se naštěstí týkala poslední přednášky.

„I štó takája mútnosť?“

„A kdo z těch dvou měl vlastně pravdu?“ zeptal se kdosi. Tohle čermen laterálně nehomogenní sekce věděl.

„Ten, co to přednášel, pochopitelně. Ten spoluautor to sice vymyslel, ale přednášel to jeho šéf.“

Jak jel Kudrna okolo Brna

„Pane vedouci, zitra bude ledovka, stavim se pro vas o pul hodiny skorej,“ ohlásil kudrna, řidič terénního vozu značky GAZ.

„V říjnu přece nemrzne.“

„uvidite.“

Matěj se dostal k vedení terénní seismické skupiny podobně jako pověstný slepý k hudebnímu nástroji. Nastoupil na umístěnku do výzkumu naftového průzkumu, odkud jej pro začátek vyslali do terénu. každý borec by měl začít od píky.

„Budeš interpretovat seismické záznamy vln registrovaných z odpalů ve vrtech,“ řekl mu podnikový expert. „ono to není zas tak jednoduché, jak to vypadá,“ poznamenal po půldenním zasvěcování. asi uhádl, že si Matěj myslí, že ho čeká práce pro cvičeného šimpanze. „Tady si o tom něco přečti,“ podal mu knihu v azbuce. „Na vynášení vln na ten milimetrák budeš mít nějakú šikovnú děvčicu. a kdyby něco, tak ti poradí tvá šéfová, ale je už před důchodem a počítám, že tě to ráda nechá dělat samostatně.“

Terénní skupina měla svůj stan rozbitý ve Frenštátě pod Radhoštěm. Matěje ubytovali v kanceláři, která už měla své dva obyvatele – doktora, vedoucího skupiny, a inženýra Gustava, zeměměřiče. Doktor vstával za kuropění, půl hodiny cvičil a půl hodiny si dělal snídani za občasného Gustavova bušení do nízké dřevěné přepážky oddělující ložnici od kanceláře.

„Nedělej kurva takovej kravál, lidi eště mají půlnoc. Běž už, už se tě na základně nemůžou dočkat.“

Gustav naopak vstával až do plného provozu kanceláře. Posadil se, promnul si oči, říhl, sundal si hubertus, zul si holínky a řekl:

„Madlenko, holubičko, nebylo by tam nějaké silnější kafčo?“ ukázalo se, že Matěj svou budoucí odbornou činnost odhadl

poměrně přesně. Z toho, co se na vysoké škole naučil, se mu hodilo jediné: nebát se konzumace většího množství piva. Piva a jiných destilátů se samozřejmě nebála ani osádka skupiny, sestávající z vrtáků (mužů od vrtných souprav), fekálistů (řidičů fekálního vozu naplněného směsí pro výplach vrtů), střeláků a operátorů registrační aparatury.

Na schůzi skupiny v restauraci Lomná seděl Matěj u stolu s doktorem a jeho zástupcem Bdinkou. Po jejím skončení odešly káblařky, které se rekrutovaly z místních (roztahovaly po vytyčeném profilu kabely s mikroseismografy) a ke stolu hlavounů si přisedl vrták evžen. Šel rovnou na věc.

„Vraví se, Matěju, že si promovany fízl.“

„Chá,“ zařval Bdinka. „To je betelné. Matěju, aspoň vidíš, jak je důležité chodit do hospody. Ty, evžene, odkaď máš ten zvonek?“

„Chlapi povedali.“

„Řekni jim, ať si jednou za čas propláchnou ušiska. Né fízl, ale fyzik, ty dube. Co by tu fízl asi hledal? Ty myslíš, že se na podniku neví, že lidem načerno vrtáte studně?“

evžen se vrátil na druhý konec lokálu. Během chvilky vypukl v poklidné atmosféře hostince jev příbuzný s americkými tornády, v jistých evropských zeměpisných šířkách známý jakožto fernetová smršť. V oku hurikánu seděl Matěj, kterého po krátkém, ale statečném boji neznámý živel semlel napadrť. Mrtvého pak odvezli a uložili na základně.

S týmž přírodním jevem, ovšem v méně ničivém provedení, se později utkal ještě jednou, na horách, kde byl s mužstvem albertovských schodů C lyžovat. Jednoho dne ohlásili v rádiu, že zemřel nejvyšší sovětský představitel černěnko. kupodivu hospoda v končině odlehlé od civilizace smutek nedržela, a když mužstvo v sérii suchých šlitrovek dalo černýho nebožtíka, objevil se na stole tác fernetů. kerej blbec to vobjednal? Nikdo z hráčů se nehlásil, ale dědci sedící v rohu na ně mávali a volali:

„Chlapci, dejte tam eště jednou toho černěnka.“

To se ovšem musí otočit a točit.

Překonání smrště naplnilo všechny nezřízeným optimizmem. Napadlo právě hodně sněhu a po návratu z restaurace na chalupu kdosi vymyslel závody ve sjezdu ze střechy.

Doktor, neúnavně pečující o své zdraví, se občas chlubil, jak dlouho že už vydrží ve stoji na hlavě. Tím se totiž okysličí mozek a člověku to pak lépe myslí. Jednou místo něj přijela z Brna generalita, že mu praskla cévka a je na áru a jestli by to Matěj za něj nevzal.

„Nevadilo by, že provozu rozumím jako prase kvadratickejm rovnicím?“

„Však on tomu doktor taky nerozuměl, stejně to kučíruje Bdinka, teď by to byl tvůj zástupce, a vrtáci só betelný, nejlepší je křivák, na teho se spolehni, však ty do teho vnikneš, a také bys měl vyšší plat…“

No řekněte, co jiného se dalo dělat.

První velitelské rozhodnutí se Matějovi příliš nepovedlo. Přišel kdosi v montérkách, zda si může ve střelecké buňce uvařit polívku.

„Proboha, proč byste si nemoh uvařit polívku? klidně si dojděte bez povolení i na záchod,“ řekl mu novopečený vedoucí. Ještě nevěřícně kroutil hlavou, když se dostavila střelecká delegace.

„Proboha, pane vedouci, že pry ste mu dovolil si vařit polivku.“

„Jo. a co?“

„No, on je Bulhar a vařit polivku pro něj znamena vyvařit tři kila cibule a pul kila česneku. To se do konce dekady nevyvětra. kdo tam ma spat. Zakažte mu to, pane vedouci, proboha.“

O čtvrté ráno vyráží terénní gazík s náplní řidič kudrna, velitel vozu Gustav, Matěj a Madlenka. Matěj na poradu vedoucích terénních skupin, Gustav bůhvíproč a Madlenka jen tak se podívat na kukačky po obchodech. Ranní ledovka byla i na zápraží kanceláře. Po hodině jízdy na začátku zatáčky vracečky v jakési vesničce prohlásil řidič nevzrušeným hlasem:

„Tohle asi nezvládnem. Dobře se držte.“

Gazík provedl elegantní čelem vzad a pomalu klouzal ze silnice kamsi. osádka sledovala miniaturním zadním okénkem,

Jak vůz hladce projel plotem, zahučel do garáže schované v jakési zahrádce a narazil na jejím konci do hromady pneumatik.

Dědek, který se chvilku po kolizi objevil, zřejmě majitel pozemku, měl beranici a kolem krku šálu a dožadoval se zaplacení plotu i pneumatik. Tak aspoň toho plotu. Po delší odborné diskuzi mu kudrna napsal adresu ředitelství, podepsal potvrzení o způsobené újmě, vyjel z garáže a kaskadéři se opět vrátili na ledovou dráhu.

„To měl ten dědek dobrej nápad, že nechal tu garáž votevřenou a že tam měl ty pneumatiky,“ poznamenal Matěj.

„To jo. a všim sis, že měl i zašněrovaný kaničky u bot?“ ozval se Gustav. „když padne ledovka, ten chachar vartuje, kdo mu vyboří a zalepí plot. Teď tam do té díry nasadí nové kósek a bude vartovat dál. Ten si tu garáž uměl postavit.“

Další cesta už proběhla, ke škodě tohoto vyprávění, bez zajímavých příhod.

Před odjezdem z Brna pravil kudrna:

„Vážení, brácha má ve Valticích sklípek. Co kdybysme se tam podívali?“

„No to není blbé nápad. Já ráno nic nemám. a za Matěje to vyřídí Bdinka. Tak jedem. Že jo, pane vedoucí? Máme co zapíjet. ale nesmíš se, jarku, moc ožrat, po obědě musím na profil,“ prohlásil velitel vozu.

Z večera v moravském vinném sklípku si obvykle každý, kdo se nevyzná, pamatuje průběh sotva prvních dvou hodin. V tomto případě si ale Matěj naopak nepamatuje nic kromě závěrečné půlhodinky. Pod klenutým stropem sedí bratr kudrna s příjemně rozšoupnutou manželkou, která se však náhle kamsi vytratí. kudrna-vinař si po chvíli všimne, že u stolu chybí i Gustav, zrudne jako krocan a vyjede na bratra řidiče:

„Co mi to sem taháš. Ta moje sviňa je někde s tvým zasraným inžinýrem.“

Obětavý Matěj se ujal pátrání po zmizelé. Musel se však nejdříve stavit na záchodě. a tam je taky oba našel. Gustav zvracel za dveřmi s nápisem Chalani a kudrnka spala na holčičím. To ale kudrna-vinař odmítl uznat jako důkaz neviny.

„Spakuj si, brácho, ty své zkurvené inžinýry a padejte. u nás bydlet nebudete. a nesmíte, marně se pro to trápíte.“ Nebo tak nějak.

Madlenka dopravila osádku do nedaleko parkujícího gazíka a ta se propadla do ozdravného spánku ještě dříve, než dopadla na sedadla.

Matěj se probouzel stejně rozpačitě jako nový den. Sedím v autě, uvědomoval si. V gazíku. Divný. Spatřil spolunocsedníky a došlo mu proč. a proč ho bolí hlava. ale kde to sme? Na Valtice to nevypadá. Někde na silnici mezi poli. Bylo ještě šero, ale připadalo mu to tu jakoby známé.

„Kde to sme?“

„Na profilu,“ ozval se Gustav. „kousek vocaď sme navrtali tu horkou linku Moskva-Praha.“

U toho tehdy byl. Gustav přivezl z olomouce experta se supertajnou mapou, ve které byl ten supertajný kabel zakreslen.

„Tady je to zakreslený, deset metrů od teho se nachází ten pravý, sem to můžete picnout.“

Vrtná souprava najela na určené místo, picla to tam a dala se do práce. Po vrtné tyči se náhle bystře vyšplhal dlouhý tlustý černý had.

„Stop, stop!“

Pozdě. Větší rojení aut VB uprostřed širých rodných lánů už asi nezažije. asi to mělo být deset metrů na druhou stranu, usoudil expert, než ho do jednoho z těch aut naložili. Průšvih,

Husákovi několik hodin nefungovalo naslouchátko.

„A proč nejedem?“

„Došel benál,“ ohlásil kudrna. „klidně spite. Za pul hodinky otvira pumpa u rožnova, dondu tam s kanystrem.“

„Madlenko, kde sme se tu proboha vzali?“ zeptal se Matěj, když řidič odešel.

„Tož. Vy ste sedli a okamžitě usli. Jarek tež, ale když mu spadla hlava na volant, dal na něj i ruce, zpozorněl, zalovil v kapsi, našel kliče, nakopl to a vyrazil. Profesionalni reflex. ale hnedky zaspal. Tož sem ho budila a on chcel, ať mu něco povidam, jinak že zaspi. kliče mi dat nechcel. Tož sem cosi vykladala

A on furt zaspaval. Nespal, jen když sem mu povidala o svym milostnym životě. Tož sem mu ho převypravěla několikrat tam a zpatky, musela sem si dost vymyšlet, protože ja těch zkušenosti až tak moc nemam, no a když už sem taky usinala, mu naštěsti došel benál.“

Odpoledne se Matěj objevil v kanceláři, a když s Madlenkou na chvíli osaměli, zeptal se:

„Kotě, nechtělo by sis ty svý chatrný zkušenosti kapku doplnit?“ Šikovná děvčica se usmála.

„Tož možna, Matěju, ale nemysliš dneska, však?“

Zelené obzory

„Litoměřice, vystupovat!“

Matěj to nádraží viděl teprve potřetí v životě. Do vojny, z vojny a teď na cvičení. Jezdil totiž z kasáren do Prahy a zpět stopem. Vojíni nemívali se stopem problém. Jednou v sobotu ráno mu dokonce zastavil motocykl jedoucí v protisměru. Motorkář to otočil a dojel k němu:

„Nasedejte, soudruhu svobodníku. kampak to bude?“

„Do Prahy. Tam nejspíš nejedete.“

„Tak já tě aspoň vezmu na hlavní silnici,“ řekl ten dobrý muž a posunul si brýle. objevil se obličej velitele jeho roty, nadporučíka Nevečeřala, obecně zvaného Nežral.

„Tak dík, to bude fajn.“

O čtrnáct dní později mu vyřídil dozorčí, že se má dostavit do kanceláře. čekal, že si popovídají, co je v Praze nového. Nežral totiž nedávno odmaturoval a pozval ho na oslavu této neuvěřitelné události do důstojnické kantýny. „Tady soudruh svobodník absolvent je výbornej pedagog,“ chválil ho ostatním lampasákům, „pochopil sem i co to je sínus.“ Dalo to sice několikaměsíční fušku, to ale pedagogovi nikterak nevadilo, ježto měl po dobu výuky neustále u sebe vycházkovou knížku. Během oslavy ho Nežral objal a řekl: „Budeme si tykat, ty kluku jeden. Já sem Jirka.“ jestlipak si to pamatuje? Měl ji jako z praku. Jako každej, kdo tam byl. Poručík Šampus dokonce vynechal svou oblíbenou noční zábavu: jít po skončení provozu důstojnické kantýny na rotu, rozsvítit a zařvat na rozespalé vojsko: „Vztyk… Pozor… Pohov… Dobrou noc, soudruzi!“

Nežral se tvářil úředně. „Tak sem se vrátil z dovolený a podíval se do knihy vycházek a vy ste tenkrát neměl opušťák, soudruhu svobodníku absolvente.“

A sakra.

„No, snad bys mě, jirko, nechtěl zašít,“ vsadil Matěj na divokou kartu.

Po chvíli se čerstvě vyoraná myš proměnila v tvář úspěšného maturanta a soudruh nadporučík rozpačitě prohlásil: „No to je blbý, já sem na tý dovolený úplně zapomněl, že si tykáme. Teda jen když u toho nejni někdo třetí, že. už sem tě ale zapsal do knihy hlášení. Nejmíň, co ti můžu napařit, sou štyry po službě, to přežiješ, ne?“

„No jasně.“

O zážitek v base ho připravil rotný Vitámvás. Furťáci byli taková divná chasa, nikdo nevěděl, co dělají, a zejména nikdo nevěděl, jestli je má zdravit. Matěj je jako možná budoucí lampas zásadně nezdravil, což se mu ale jednou šeredně vymstilo. Jakýsi blbeček s jednou umrněnou stříbrnou hvězdičkou nahlásil, že ho nepozdravil, a Nežral (to tehdy ještě nebyl jirka) jej poctil službou dozorčího na bráně právě v den, kdy ostatní jeli do Prahy do Lucerny na armstronga.

Vitámvás byl jiná klasa. Nejčastější otázka mazáků na vojně zněla: „Za kolik to máš?“ Drozdi na to nic a mázové odpovídali za ně: „Za šest set pade, co?“ Mázové radostně hlásili něco jako: „Za šedesát sedum začínám stříhat metr.“ a rotný Vitámvás, k jinému furťákovi si to nikdo nedovolil, odpovídal: „Za furt, za furt.“ a tento netypický voják z povolání přišel den před jeho nástupem do basy na pracák a ohlásil: „Pánové, našel sem novou zajímavou frekvenci. opušťák za to asi nebude, ale jestli máte někdo průser, tak si ji nahlašte a prápora vám ho smázne.“

Štěstí si někdy sedne.

Matěj se prošel po náměstí, podíval se do muzea, na což na vojně nezbývalo času, a zašel na tři piva do Labutě, památné restaurace, kde trávil většinu vycházek a také několik nocí, když za ním přijela Myška. Příjemně vyladěn se vydal do kasáren. Na bráně se ohlásil jako desátník absolvent nastupující na cvičení.

„Absíci už sou zrušený. Ste desátník a hlaste se na béčku.“

„Ale ňáký absíci tu bejt musej.“

„To sou všecko podporučíci. Bydlej vzadu vedle autoparku.“

Nežral mu na tehdy rozloučenou s válkou řekl: „Povýšil sem tě do civilu na desátníka. Dřív to nešlo, vždycky, když se povyšovalo, si měl podmínku.“

Došel na nádvoří. Tudy chodili lampasové na oběd a proti nim chodíval vojín komínek jen tak ve slipech, v každé ruce lahváč. Nikdo netušil, jakým způsobem si toto privilegium vydobyl, ale když ho chtěl nějaký mladý nezkušený lampas zjebat, že nemá předpisový stejnokroj, řekl mu některý z vícehvězdičkových kolegů: „Nech ho bejt, to je přece komínek.“

Minul béčko a našel u autoparku ložnici podporučíků v záloze, kde jej nadšeně uvítal bývalý spolubojovník Niki. „Tady je volná postel, budeš tu bydlet s náma. Běž si vyfasovat mundúr.“

Nadřízeného je třeba uposlechnout. Došel pro vycházkový stejnokroj, nalepil si frčky a zašel se podívat, zda ještě za autoparkem funguje díra v plotě. Byla tam, stokrát vyspravená a stokrát znovu prostříhaná. Niki ji tenkrát objevil hned první den přijímače. „Dem zatelefonovat našim babám,“ řekl tehdy. Pivo v Labuti už byla jen příjemná tečka.

Jednoho voňavého rána, když tenkrát těsně před budíčkem přišel z Labutě od Myšky, byl u díry přistižen neznámým majorem, venčícím pejska. Útěk mu připadl nedůstojný. Provedl tedy dokončení prolezení, zasalutoval a zahlásil:

„Soudruhu majore, svobodník absolvent Brouček se vrací z vycházky.“

Místo očekávaného pojebu a dalších represálií se major usmál.

„Nějak brzo, že. ale máte štěstí, soudruhu svobodníku, že ste na mne narazil. Byl poplach a vaše rota vyjela do terénu. Průser, co? Poďte, dovedu vás za dozorčím a řeknu, že sem si vás vyžádal. umíte anglicky?“

„Trochu jo.“

„Řeknu, že sem potřeboval přeložit ňáký odposlechy. ale nemyslete si, že to bude zadarmo. Ňáký nesmysly přeložit fakt potřebuju.“

Na rozdíl od prezenční služby měl tentokrát v kasárnách lehy. Tehdy byl permanentně nevyspalý, točil noční, večerní, odpolední a ranní šichty, mezitím výcvik a po ranní šichtě odpolední vycházka, šest osm piv a pak rovnou na noční. a za usnutí u radiostanice bylo čtrnáct ostrých. kdo se nenaučil spát v bengálu na cimře a probudit se při neslyšném pohybu kliky dveří na pracáku, měl prostě smůlu.

Na cvičení ale nevěděl co s časem. Na baráku jej nezapsali do seznamu podporučíků v záloze, protože nebyl podporučíkem, a na baráku mužstva v záloze nebyla při soupisu mančaftu přítomna ani jeho postel. když pak při ranním nástupu záložků nečetli jeho jméno, vykašlal se na nástupy a docházel pouze třikrát denně do jídelny. Neměl však vycházkovou knížku, takže když odpoledne podporučíci v záloze vyráželi k rybníku do Žernosek, museli počkat, než jejich podřízený proleze dírou.

Dopoledne chodíval ve sportovním úboru ke hřišti, kde lampasové hrali nohejbal. Hned druhého dne jim někdo chyběl.

„Ty seš tu novej?“

„Záložka.“

„Nechceš si zahrát?“

Nikdo se ho dál na nic nevyptával.

Hřiště sousedilo s buzerplacem. Tady tehdy stála nastoupená kasárna a velitel útvaru jim patnáct centimetrů před koncem vojny přečetl rozkaz, že se vzhledem k nepříznivé mezinárodní situaci vojna prodlužuje o dva měsíce. Jaký kurva nepříznivý? Jaký kurva situaci? Dyť sou už tři roky po kubánský krizi! Že by ňákej idiot něco vodposlech a blbě to přeložil? Měl intenzivní pocit, že další dva měsíce už tady nevydrží.

„To musíme večer u labutě oslavit,“ ozval se polohlasem Niky. Tak jo. Tak dobře. Dyť sou to jen dva měsíce. ať si Myška

eště užije svobodnýho podnikání.

Balon občas zaletěl až mezi odpolední směnu, trávící dopoledne výcvikem v pořadových se samopalem. To mu připomnělo zajímavý průběh velitelské zkoušky vojína studenta Bartoně na školní vojenské katedře.

Buzerplacem katedry byla louka v Motole, kde byl méně přehledný terén než zde, takže dvě čety vojínů studentů, skládajících velitelské zkoušky, na sebe neviděly. Vojín student Bartoň a vojín student Brouček byli odveleni k druhé četě, kterou tvořila tři družstva vojínů studentů v maskáčích se samopaly, vykonávající činnost na povel pohov. Úkolem obou dočasných velitelů bylo postupně nechat nastoupit zadní družstvo před sebe a zavelet k nějakým cvikům se samopalem. Vojína studenta Matěje nenapadl jiný povel než k poctě zbraň, k čemuž se samopal evidentně nehodil, a dal galantně přednost vojínu studentu Bartoňovi.

Velitel vojín student Bartoň pařičným hlasem zavelel:

„Třetí družstvo Pozor, Pochodem vchod, Vlevo zatočit.“ Nedodal však Přímý směr, takže družstvo se točilo a točilo, až se vbouralo do prvního družstva. Došlo mu to, zavelel „Přímý směr“, ale to už družstvo pochodovalo někam jinam. Přišlo samozřejmě „Vpravo zatočit, přímý směr“, ale to zase bylo řečeno příliš rychle za sebou, takže se to nedotočilo. Nebo přetočilo. Chudák velící vojín student nevěděl, že před jeho příchodem major četrhend svou četu zjebal za to, že zkoušeným pomáhá a nevykonává cviky přesně podle povelů. Velitel vojín student se ještě několikrát pokusil trefit délku intervalu mezi Někam zatočit a Přímý směr, ale nevedlo se. Třetí družstvo stále pochodovalo vzorným pořadovým krokem v roztodivných azimutech. Zkoušený velitel se nakonec sesypal a zaujal postoj pohov s pootevřenými ústy, která už nebyla mocna vydat jakýkoli zvuk, natožpak povel. Stalo se to bohužel ve chvíli, kdy družstvo pochodovalo, všichni rovní jako svíce a s příkladně napnutým řemenem samopalu, směrem k vrcholu hřbetu louky, za kterým byla vidět už jen modrá obloha.

Zbylá armáda včetně četrhenda se válela smíchy. Major se

Konečně vzpamatoval a pokusil se přivolat družstvo zpět.

„Co blbnete, kurva, vraťte se! okamžitě zpátky, nebo si to vodserete!“

To ovšem nebyly povely, které by bylo třeba uposlechnout.

Vzorně pochodující družstvo zmizelo za obzorem.

Četrhend vystartoval. Byl docela v kondici, za nějaký čas družstvo přivedl, zavelel postupně Nástup, Pozor, Pohov a po posledním povelu se ke studenskému vojsku otočil zády a třásla se mu ramena. Vojín student Bartoň dostal za svůj výkon jedničku, což je na vojně nedostatečná. Na vojně je všechno obráceně.

Vojenské cvičení příjemně ubíhalo. asi tři dny před jeho ukončením se povalovali s Nikim a ještě kýmsi u svého rybníka a nostalgicky pozorovali barevné kouře z lovosické chemičky. když se dali do mariáše, objevil se sympatický mládenec, jestli by nevzali čtvrtého do hry. Jasně, ale hrajem o prachy. Desetníkovej. Dobrý. Mariáš ve čtyřech taky není k zahození. Mládenec si došel pro drobné a usedl. Docela mu to šlo. když se chýlilo k večeři, hráči se začali oblékat. Mládenec si došel ke své hromádce a vrátil se v uniformě nadporučíka.

„Kde sloužíte vlasti, pánové?“

„Sme záložkové z Jiříkovejch.“

„Tam to znám. kdopak je váš velitel?“

„Ňákej Matoušek. ale já ho eště neviděl,“ řekl Matěj neopatrně.

„Tak to máš dnes kliku, chlapče. Vidíš ho přímo v životní velikosti. Já sem vás ale taky eště neviděl, soudruhu desátníku. kerejpak vy ste, že sem tak smělý?“

„Desátník absolvent Brouček.“

„Páni. kde ses mi celou tu dobu zašíval? No nic, vemu vás hoši do kasáren autem. už byste těžko stihli večeři.“

Příštího dne se Matěj dostavil na ranní nástup a samozřejmě desátníka Broučka četli.

„Zde.“

A už jel na odpolední šichtu na pracák. Změna je život. Naladil si Radio Caroline, hraje-li ještě Beatlesáky. Hrálo. ale jen krátce. Do odposlechové místnosti vtrhnul rotmistr Vitámvás a vzrušeně zvolal:

„Pánové, neumí tu náhodou někdo z vás anglicky?“

Znělo to sice jako vtip, ale na odposlouchávání amerických letců nebylo nějaké zvláštní znalosti angličtiny zapotřebí. ukáznění letci se většinou jen hlásili slovy „skaj king“ a šifrou, pouze občas dodali, že letí do bouřky nebo že jim dochází palivo. Šifra se měnila od půlhodiny k půlhodině a na štábu dumali, co to znamená. obecné mínění bylo, že to je sektor, ve kterém se letadlo nalézá. Matěj se během své prezenční služby pokusil v tom najít nějaký systém. To by byl opušťák jako vyšitý. Na štábu žádný systém najít nemohli, protože lapači u radiostanic pospávali a psali do svodky písmenka, která je právě napadla. Domluvil se tehdy se svou směnou, že mu každý předá písmena, která skutečně zazněla. Nebylo jich však dost a protokoly fandů úpadkové hudby nemohl brát v potaz vůbec.

Žádný systém se mu pochopitelně najít nepodařilo. Tentokráte se však stalo něco závažného. Přihlásil se a Vitámvás mu naladil frekvenci, na které probíhaly vzrušené rozhovory. Samozřejmě, nahrávalo se to na magnetofon, ale co když nás imperialisti napadnou dřív, než to v noci na štábu rozluští?

Z útržků, kterým porozuměl, pochopil, že amíkům zapadl obrněný transportér do nějaké rokle a že nemůžou sehnat vyprošťovací auto s jeřábem.

Když se posledního dne vrátili s Nikym od rybníka, ostatní záložkové už byli dávno na cestě domů nebo aspoň v nádražní restauraci.

„Máte tady nějakou knihu,“ referoval dozorčí. otevřel ji na titulní straně a četl:

„jan Procházka: Zelené obzory. Za příkladné provedení vojenského cvičení věnuje četaři Broučkovi velitel roty nadporučík Matoušek.“

Politické školení nestraníků

Docent sice nebyl docent, ale jako docent vypadal. Měl anglický smysl pro humor a odzbrojující úsměv. Sloužil svého času ve stejných kasárnách jako Matěj. když ho jednou na noční směně přistihl dozorčí, jak se při odposlouchávání amerických letců usmívá a před sebou má prázdný blok, řekl mu dosti silným hlasem:

„Vojíne absolvente, co je vám tady k smíchu. Jak to, že nezapisujete kontrolní kódy?“

Vojín absolvent neodpovídal a stále se usmíval. Major mu sundal z uší sluchátka a zopakoval otázku.

„Čemu se tady smějete?“

„Pane důstojníku, na mě tady někdo mluví cizou řečí.“

Když jej pak převeleli do kanceláře, všichni spolubojovníci mu záviděli.

Stehlík, kterému Vávra říkal Štelík podle německého stehlen, byl pták zvící dobrých sto třicet kilogramů. V době, o které mluvíme, se pták rozhodl, že zhubne, a nasadil pivní dietu. Držíte-li pivní dietu, můžete jen lehce posnídat, a když pak dostanete hlad, dáte si pivo. V práci dostal Štelík hlad minimálně pětkrát, po jídle měl zákonitě žízeň a odpoledne v restauraci Semilaso zaháněl obé. Nedal si ani utopence, ačkoli mu dobrosrdečný Vávra vždycky nabízel, že mu jednoho koupí nebo ať si od něj aspoň kousne.

„Aspoň si vem trochu cibule.“

Pevná pivní vůle slavila úspěch. Štelík časem srazil svou hmotnost na devadesát pět kilogramů. Žena se s ním sice z pochopitelných důvodů rozvedla, ale později si ve své nové štíhlé podobě snadno našel novou, mladší.

Vávra… No to byl prostě Vávra. Malý, obtloustlý, zrzavý, extrovertní. Se svým IQ klidně mohl jít hlavním vchodem do Mensy. kdyby ovšem cestou nepotkal nějaký hostinec, což je ovšem v Brně vyloučeno. Dnes by se asi řeklo, že z něj charizma jen teklo a neumdlévalo ani po desátém pivu. Přirozený lídr všech akcí, do kterých se pustil. a pustil se do jakékoli, ve které se rýsovalo nějaké to promile.

K této trojici se časem přidal Jura. když v podniku řádila normalizační komise, měla zřejmě za úkol vyloučit ze strany a vyhodit z podniku i někoho z vedení. Taková tradice. Původně navrženým hříšníkem byl prý šéf výzkumu Beránek, pak ale někoho napadlo, že by se mu říkalo obětní Beránek, a tak černý Petr zbyl Jurovi, vážnému a přísnému šéfovi výpočetního střediska. Jura byl vyloučen z partaje a suspendován z funkce, ale v podniku zůstal, bez funkce, ale i bez určené pracovní náplně. Brno zkrátka není Praha a mezilidské vztahy zde byly vždycky poněkud lidštější. Jura si každé ráno píchl na píchacích hodinách, zalil kávu, zalil asparágus, vylovil z lednice dvě tři starobrna a byl hotov k přijímání návštěv. První návštěvou byl, jak jinak, hladový Štelík. ale ne jedinou. Na juru se chodilo jako dnes na Donutila.

Když přijel do Brna Matěj (pracoval v pražské pobočce, ale v Brně byl počítač), sedělo jich odpoledne v restauraci Semilaso pět. Vedli dlouhé a zásadní debaty filozofického rázu, v nichž vynikal zejména docent, zvláště když o diskutovaném tématu neměl ani páru. Stalo se jednou, že podél silnice ze Semilasa k zastávce šaliny vykopali příkop pro vodovodní řad a docent do něj uprostřed zajímavé diskuze spadl. Zbyla po něm pouze lehce ochmýřená hlava, která se však nepřestala pohybovat nad úrovní zemského povrchu směrem k zastávce a nevzrušeně pokračovala v započaté rozpravě.

Řady podnikových straníků po prověrkách prořídly a ředitel zřejmě rozhodl, že je třeba získat nové mladé perspektivní pracovníky pro jejich doplnění. Vybraní jedinci byli ředitelským příkazem povoláni k týdennímu politickému školení nestraníků v atraktivním prostředí podnikové chaty v Loučné nad Desnou. Pravda, Loučná tehdy turistickým střediskem Jeseníků ještě nebyla. Byla tam jediná hospoda a polorozpadlý zámek. Bývalý majitel jej sice chtěl nechat opravit na vlastní náklady, ale místní národní výbor nabídku prohnilého západního kapitalisty nepřijal.

Semilaso se dostavilo v téměř kompletní sestavě. Chyběl pochopitelně jura, u kterého jakožto vyloučeného bylo vyloučeno, že by někdy v budoucnosti mohl patřit k případným kádrovým rezervám. Zato se tu objevilo několik mladých, neokoukaných a docela hezkých kolegyň, do kterých se Matěj okamžitě zamiloval.

Vedoucí školení Ing. Šašek nastínil po večeři program. od zítřka lekce lektora šumperského oV kSč, každé ráno od devíti a odpoledne od dvou, po večeři diskuze o probrané látce, dnes večer volno.

„A de se do hospody,“ ohlásil Vávra. Předložený návrh byl jednomyslně přijat.

V hostinci u Lva se svítilo. Ne však loučí, jak by bylo v Loučné stylové, ale žárovkou upevněnou na paroží. u kachlových kamen klimbali hostinský a dva místní dědulové. Příchodem tří desítek perspektivních nestraníků nastalo v lokále globální oteplení. Vávra rozsvítil, kázal přiložit do kamen a v mžiku pochopil, že se musí sám ujmout organizace roznášení piva, vracení a mytí prázdných půllitrů, registrace a interpretace pivních záznamů a v době, kdy už hospodský znovu klimbal, i osobní obsluze pípy.

„Loučná, Loučná, bude pro nás poučná…,“ zněl chór smíšeného sboru Loučnica dlouho do noci.

Druhý den o deváté čekali ospalí školenci v jídelně. Ve čtvrt na jedenáct Ing. Šašek oznámil:

„Soudruzi, lektor ze šumperské organizace kSč se omlouvá. odváží děcko do nemocnice. Máte volné dopoledne a po obědě se tu sejdeme v kolik? Správně, ve dvě.“

„Co budem zatím dělat?“

„Deme do hospody, samozřejmě,“ prohlásil Vávra.

„Neblbni, otvírá až ve čtyry.“

„Štelík má klíče.“

Odpoledne se ukázalo, že se lektor ještě z nemocnice nevrátil. část kolektivu se jela podívat do nedalekého zámku Velké losiny na mučicí nástroje používané ke školení čarodějnic koncem 17. století, zbylá část se šla podívat, zda už z hanušovického pivovaru přivezli objednané sudy. Vážení přátelé, ano.

Ve středu ráno lektor vezl do nemocnice manželku a odpoledne babičku. Těžko už dnes říct, koho vezl do nemocnice ve čtvrtek dopoledne, ale hospitalizovali jej či ji neprodleně, takže se dostavil dříve, než zavřeli kuchyni. Ihned byl vyslán spolehlivý posel do u lva. Ing. Šašek lektora oficiálně uvítal, ten projevil lítost, že díky jeho absencím nebudou frekventanti řádně vyškoleni, ale zelený je strom života a něco se ještě stihnout dá. Pusťme se do toho. Poté se vyslovil nepříznivě o šumperské nemocnici, příznivě o husitském revolučním hnutí, národním obrození a zdejší kuchařce, vysvětlil, proč se císaři Franz josefovi říkalo starej Procházka (podle jeho fotky s titulkem Procházka na mostě), v časové tísni se mu ještě podařilo v hostinci u kaštanu založit nějakou stranu a rozloučil se s přáním nových dalších úspěchů přítomných i všeho našeho lidu.

Než se mu podařilo vyklouznout, přihlásil se docent a pravil,

že Pekař má na husitské hnutí jiný názor. ale nepodařilo se mu

Onen názor reprodukovat. Lektor se podíval na hodinky, odpověděl něco ve smyslu, že pekaři jsou pro naši socialistickou společnost důležití, ale ševče, drž se svého kopyta, a vyrazil do té své nemocnice.

Účastníci politického školení nestraníků se propili k závěrečnému hodnocení, na němž byl hostinskému slavnostně předán diplom Za čisté trubky a klíče od hostince.

„Loučná, Loučná, byla pro nás poučná…“

V zemi, kde včera znamená i zítra

Služební cesta do země okupantů v době normalizace. Matěji, tos myslel vážně? Zvláště když se celkem brzy ukázalo, že projekt spolupráce je jen jakousi třešničkou na normalizačním dortu: ruským matematikům jen těžko mohlo urychlit vývoj programového systému brněnské oddělení výzkumu, sestávající ze tří vyjevených mladíků. Řeknete možná, že ti chlapci mohli něco odkoukat. Nebylo však proč, brněnský podnik, ale nikomu to neříkejte, brzy koupí od francouzské firmy americké totéž a fungující. Bude to ovšem konzerva v počítači, kterou není možné otevřít a její obsah rusům přihrát. Těm to samozřejmě nikdo neprodá, protože proč by jim kdo pomáhal hledat naftu. u nás žádná není, tak proč by nám ne.

Chlapče, měls účast na projektu odmítnout a podat výpověď dřív, než tě vyrazí. Vždyť jsi tam nastoupil na umístěnku. Zase až takovej ďolík to přece nebyl.

Kromě toho, že se v té době pokoušel řešit problém, o kterém jeden z té ruské rabočej grupy napsal knihu, což považoval za dobrý důvod, svou roli sehrála i zvědavost. Tou dobou sice už měl za sebou dovolenou s ROH na Rujáně, kde poprvé spatřil moře a nudapláž a poprvé a naposled v životě se pozvracel v cukrárně (čepovali tam berlinerweise, to je pivo a do něj deci malinové šťávy), ale jeho cestovatelské puzení to neukojilo. k výjezdu do zajímavějšího zahraničí však bylo třeba devizového příslibu a kde jej vzít, když deviz má socialistická Republika málo a zasloužilejších žadatelů o příslib hromady.

Pěrvaja rabóčaja vstréča v Moskvě v něm zanechala ohromující dojem. Město obrovité, široké třídy téměř bez automobilů a krásnaja plóščaď téměř bez lidí, nepočítaje pár cizích turistů kolem úžasného chrámu Vasila Blaženého a dlouhou frontu domorodců na myší olej (maus oleum). Lidé v černých zimnících a černých papachách, sunoucí se úzkým podchodem pod krásným náměstím a vrážející do sebe bez hlesu a bez zábran.

Kam oni to všichni s takovou úporností?

Dvě destinace byly zřejmým cílem: metro a GuM.

Každý volný večer se tři čeští výzkumníci vypravili na výzkumy do metra. Nejčastěji se projížděli nejstarší a nejhonosnější okružní linkou zvané kolco, kde se obyvatelé Moskvy za války schovávali před bombardováním za cenu poslechu Stalinových projevů. Na každé stanici vystoupili a obdivovali tu parádu.

Všechny večery ovšem nebyly svobodnyje. V některých se jim věnovali ruští matematičtí druzjá a jejich šéfové a učili je pít vodku a pronášet tousty. Toust znamená přípitek. Bez toho ani slzu. Matějův standardní toust při první rundě zněl Da zdrávsvujet geofízika. Da zdrávsvujet. Zdoróvě. Stakan jedním vrzem do dna, žádné chytračení, tavárišči iz Brnó. kolik těch rund bylo, druhý den nikdo nevěděl, ani hostitelé. Po metrovém večeru si chlapci ještě pustili TV, konalo se právě mistrovství světa v hokeji na bruslích s míčkem, který si jeden nabere na zahnutou hůl a přeskakuje hokejky, které mu protihráči cpou pod brusle. Po toustovém večeru je ovšem přeskakovali bez českého publika.

GuM je gosudarstvennyj univerzálnyj magazín, kde se dalo koupit vše: motyky, rybičky v tomatě, podprsenky, okurky, žárovky, kladiva, srpy, matrjošky. Takto řečeno se to asi nezdá moc zajímavé, ale vy to tam koupíte, tedy přesněji můžete koupit, kdybyste chtěli, což bych se vám ale divil, prostě tam se to vyskytovalo vše v jednom stánku. a taky i v tom vedlejším a i v tom v sousední uličce a i v tom ve druhém patře. a v každém z nich prodavačky zručně kalkulovaly cenu na příručních počitadlech s barevnými kuličkami, sčotech. Naši výzkumníci si tam později chodili

Ke vchodu kupovat taštičky z lístkového těsta, plněné sladkou marmeládou, pilméni. asi hlavně pro to exotické jméno, které má za el měkký znak a při jeho vyslovení se vám slepí jazyk s horním patrem stejně, jako když ten GuMový produkt pojídáte.

Po Moskvě byly tehdy rozesety čtyři GuMy. Jeden z GuMů byl vojennyj. Copak tam asi mají, samopaly? ale měli tam opravdu vojenské zboží: v prvním patře holínky, řemeny a brigadýrky, ve druhém patře órděny: vyznamenání, odznaky, stužky. Nepochopitelné. To kdyby věděl načálnik tomáš tuhý, nemusel by se nechat vyznamenávat svými podřízenými a vyšlo by ho to levněji.

V přízemí se odehrála akce naopak zcela pochopitelná. alespoň zpočátku. Dvoranou táhli mužici jak od repina velikou bednu a za ní jak špendlíky k magnetu přiskakovaly zákaznice. Vznikla tak okamžitá fronta, která ve své konečné fázi byla několikráte esíčkově zatočená, aby její zadní voj nemusel na ulici. Nikdo by asi ty, co zůstaly na ulici, nelitoval, ale vchod by musel zůstat otevřený, a teploměr ukazoval minus deset. každá z ženštin, mladých, starých, v kozačkách, v bagančatech, když přišla na řadu, otevřela velkou nákupní tašku, děvočka prodavačka jí tam naházela jakési hranoly, řekla dvácať a druhá děvočka ji zkasírovala.

Zvědavý Matěj se postavil k prodavačce a zcela nedůstojně volal „Tólko adin štyk“ a ženštinám, které na něj syčely, sděloval, že má akorát 40 kopějek a že je čechoslovakaj, prostě jeden balíček vybojoval. Hned to nedočkavě rozbalil. keksy. Přivezl je slavnostně domů, ale podobně jako kávové hrníčky v Pelíškách měly drobnou vadu. Byly zubuvzdorné. určené asi na věčné časy.

Možná se musí namáčet v čaji. Nebo ve vodce.

Muzeum s dinosaury bylo zavřené, v remontě. V treťjakovské galerii měl výstavu nějaký asi význačný ruský realistický malíř, žijící v době Maneta a prvních impresionistů. krajinář. Dvacet let měly jeho krajiny vystavené v první místnosti těžkou podzolovitou barvu, tu a tam břízka. Ve druhé místnosti byla úroda z pobytu v Itálii. Plátna se náhle rozsvítila, byla plná slunce, azurové oblohy a barevných lodiček. Třetí místnost byla zaplněna díly malovanými po návratu do rodné strany. Paleta postupně chladla, hnědla a hnědla, až se zase podobala té počáteční.

Na jednu z rabóčich vstréč letěli do Baku. Pořadatelé z místní naftové univerzity přichystali účastníkům tři vrcholné zážitky.

První hned cestou z letiště. Naložili vše, co na vstréču přiletělo, do avtobusu a odvezli to serpentinami na nejvyšší kopec. Podobně jako v riu na vrcholu vrcholku Baku stojí obrovitá socha. Není to ale nějaký obyčejný kristus, je to… ano. uhodli jste. Je to sám Lenin. Má ruku na peněžence v náprsní kapse a dívá se do dáli směr naftové věže.

„Bakujinci ljublját Lénina. I Lénin ljubil Baku. on sám sice v Baku nikdy nebyl, ale vždycky se sem chtěl podívat,“ sdělili výpravě pořadatelé a odvezli ji do hotelu ne sice ímeni Lénina, ale jistě alespoň órděna Lénina, což je možná něco jako Pohlreichova hvězdička.

Druhým vrcholem památného setkání byla návštěva v domově děvočky sekretářky, událost to v Moskvě nemyslitelná. Děvočka přijela na místo srazu taxíkem, ale ouha, česká grupa měla o jeden prvek více než se do auta vejde. Prvkem navíc byl jakýsi Maďar. Na dotaz, kde se tu vzal, se usmíval a říkal igen. Děvočka odmítla návrh sednout si někomu na klín, ničevó, a řekla taxikáři, že jeho služeb napříště nebude třeba. to půjdem pěšky? Minútočku. Za minútočku nebo dvě se objevil linkový avtobus, děvočka ho stopla a po krátké diskusi s řidičem a ještě kratší řidiče s pasažéry nastoupila kompletní grupa do avtobusu, ten udělal čelem vzad, zastavil po čtvrthodince na místě určení, výzkumníci vystoupili a avtobus se vydal na svou linku.

„u nas charóšaja kvartíra,“ řekla v obyváku děvočka s gestem rozsévačky. Jako lišty linolea lemovaly zdi nehoblované fošny. Jedna z nich sestávala ze dvou částí, které k sobě evidentně nepatřily. „Živjom charašó. Děduška byl v NkVD a vsjo uměl zařídit.“ Možná zařídil i to víno, bylo taky charašó. „Požaluj umřel.“ Škoda. Škoda každého dobrého člověka. Zvláště když měl tolik vyznamenání. ale kdo ví, jestli je nenakoupil v GuMu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Úlety Matěje Broučka, aneb, Z Čech až na konec hotovosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.