© Petr Sak

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN 978-80-7229-652-1 (tištěné)

ISBN 978-80-7229-793-1 (epub)

ISBN 978-80-7229-794-8 (mobi)

Petr Sak

ÚVOD DO TEORIE BEZPEČNOSTI

Nekonvenční pohledy na minulost, přítomnost a budoucnost lidstva

Předmluva

Bezpečnostní věda se nachází ve svém utváření a vývoji na pomezí předparadigmatického a multiparadigmatického vývoje podle modelu vývoje vědy Thomase Samuela Kuhna (Kuhn, 1997). Některé komponenty utvářející se bezpečnostní vědy vypovídají spíše o fázi vymezování, hledání tvaru nové vědní disciplíny, jiné komponenty ukazují na odlišné pozice členů vědecké komunity. Jedna z vývojových linií nové disciplíny je ve směru od aplikované disciplíny, zaměřené na jednu konkrétní entitu – stát, k teoretické disciplíně, jejímž předmětem je obecně bezpečnost. Další z podob bezpečnostní vědy má služebný charakter ve vztahu k mocenským elitám a má napomáhat stabilitě jimi ovládaných útvarů a jejich zájmům.

Předkládaná publikace se pokouší do tvůrčího multiparadigmatického kvasu přispět variantním pohledem na bezpečnost a otevřením nových otázek sledovaných z jiného úhlu pohledu. Otevírání otázek, problémů a hledání odpovědí přináší spíše modely hypotetického charakteru než nezvratná dogmata a axiomy. Cílem publikace je tedy především:

- vnášení otázek a témat, která by měla být součástí teorie bezpečnosti a bezpečnostní vědy do diskuse odborné komunity;

- vytyčení hranic bezpečnostní vědy a teorie bezpečnosti;

- vnesení do diskuse pojmového aparátu potřebného k ucelenému hypotetickému modelu teorie bezpečnosti.

Transformace lidské civilizace v globalizovanou sociální entitu tvořenou informačními společnostmi probíhá tak rychle, že reflexe nové reality, její analýza a z toho vyvozené koncepce vůči novým bezpečnostním hrozbám a rizikům zaostávají za praxí. V informační společnosti informace a jevy a procesy navázané na informace tvoří jádro nové společnosti a na něj musí být soustředěna pozornost bezpečnostní vědy. Jednoduchý model informačního vztahu mezi jedincem a realitou se značně zkomplikoval a každým dalším procesem spojeným s komputerizací se zvyšují bezpečnostní rizika pro příjemce informací.

Jedna z vrstev předkládaného modelu bezpečnosti jsou dimenze bezpečnosti. Dvěma těmto dimenzím jsou věnovány samostatné kapitoly. Jedná se o sociální bezpečnost a informační kyberbezpečnost. Sociální bezpečnost patří ke klíčovým, sociálno vytvářelo člověka a všechny sociální entity od tlupy v paleolitu až po současné informační společnosti a globální civilizaci a sociálnem se současné sociální entity také udržují. Proto ohrožení sociální bezpečnosti je ohrožením samotné lidské civilizace a člověka.

Informační kyberbezpečnosti je prioritně věnována kapitola, protože právě informace, informační a komunikační technologie, kyberprostor a virtuální realita jsou jevy, které jsou nositeli procesů, které vedou lidskou civilizaci do neznámé budoucnosti, s fantastickými možnostmi a jen nejasně tušenými či netušenými hrozbami. Hrozby rizika informační kyberbezpečnosti nejsou proto jen útokem na stávající realitu, ale jsou také útokem na budoucnost.

Předkládaný model bezpečnosti má abstraktní charakter a pojednává o bezpečnosti entity, jejíž typologie je následně předkládaná. V následujících kapitolách je pozornost přednostně věnována entitám člověk, národ, stát a lidská civilizace.

Při ilustračních analýzách jsou využívány především entity český národ a český stát, z důvodu vztahu autora k těmto entitám a ve srovnání s jinými entitami exkluzivní kontinuální znalost vývoje v posledních desetiletích i historických znalostí. Předmětem ilustračních analýz je nejčastěji USA. Je to z toho důvodu, že USA jako dlouhodobá supervelmoc a v posledním období dějin subjekt unipolárního světa, vojensky nejsilnější stát světa s vojenským rozpočtem jako celý zbytek světa a technologicky v předstihu před celým světem, často svou politickou, ekonomickou a finanční realitou předjímá či přímo určuje budoucí vývoj celé lidské civilizace.

První kapitola se zabývá tématy, která souvisejí s metodologií a teorií vědy. Dále kapitola usiluje o postižení počátku vzniku bezpečnostní vědy přerodem z policejních věd a strategických studií. Je zde charakterizována policejní věda, činnosti, kterými je naplňována a názory představitelů této aplikované vědní disciplíny. V kapitole se mapuje názorové pole vědecké komunity při vymezování bezpečnostní vědy a jejího předmětu. Sleduje vztah mezi realitou a bezpečností jako příčinu růstu společenské poptávky po bezpečnostní vědě.

Druhá kapitola předkládá teoretický model bezpečnosti a seznamuje s jeho kategoriemi. Bezpečnost je vztažena k abstraktní kategorii entita, která je konkretizována a rozpracována její typologie. U entit je rozlišena bezpečnost statická a dynamická. Každý typ entity má svou specifickou strukturu a vůči rovinám této struktury jsou vztaženy bezpečnostní dimenze.

V odborné literatuře i u lidí zabývajících se v reálném životě bezpečností se objevuje pojem subjektivní bezpečnost jako pocit subjektů. Třetí kapitola sleduje subjektivní faktory bezpečnosti a význam bezpečnosti ve struktuře osobnosti. Výchozí je potřeba bezpečí, která v hierarchii potřeb následuje hned po základních biologických potřebách, ale významné jsou také hodnoty, které se váží k bezpečí.

Od pozice bezpečí ve struktuře osobnosti člověka, tedy jedince, kapitola přechází k reflexi bezpečnosti ve společnosti a k reflexi jejího zabezpečení policií jako hlavním nástrojem společnosti pro zachování vnitřní bezpečnosti ve společnosti. Reflexe této instituce je doplněna analýzou kontroverzní bezpečnostní instituce – zpravodajské služby, která je kontroverzní svou netransparentností, spornou právní legitimitou svých aktivit i svými mocenskými ambicemi.

Čtvrtá kapitola se věnuje jednomu druhu skutečnosti, kterým je sociálno a bezpečnosti vztažené k této skutečnosti. Z entit tvořících sociálno je pozornost věnována především člověku, národu, státu a lidské civilizaci. Kapitola usiluje o postižení rizik a hrozeb sociálního charakteru, které ohrožují sociální entity a sleduje jejich historii i možná rizika pro budoucnost.

Pátá kapitola je zaměřena nejdříve na informace, jejich ontický význam pro skutečnost a následný význam pro člověka v jeho proměňujícím se světě, v němž přirozený svět je stále více zaměňován za svět konstruovaný informacemi až do jeho poslední fáze, v níž se z přirozeného časoprostoru stává kyberprostor a přirozený svět je vytěsňován virtuální realitou. Jak se mění charakter informací a média jejich zprostředkování, až do současné podoby informační, komputerizované společnosti, tak se také posouvají hrozby a rizika, jimž ve vyhraněné podobě čelíme v podobě kyberútoků, kyberválek a kyberkriminality.

Kapitola upozorňuje na tuto proměnu informací do současné podoby, ale i na sociální rizika komputerizací pozměněné společnosti a člověka.

Úvod

Celý projevený vesmír je tvořen hmotou, energií a informacemi v širokém významu. Informace tvoří implikativní řád vesmíru a určují chování hmoty a energie, formují utváření jednotlivých entit a jejich vývoj. To vše probíhá v dynamickém vesmíru, celý vesmír je v neustálém pohybu probíhajících změn. V tomto zdánlivě chaotickém, neustálém klokotání změn probíhá materializace informací v podobě cílových entit a stavů vesmíru. K tomu, aby takto vesmír existoval a změny a vývoj probíhaly podle příslušných informací v určité části vesmíru, musí proces materializace – objektivizace – emergence obsahovat určitou stabilitu podmínek, v nichž proces probíhá.

Propojení (párování) určitých segmentů hmotně energetického vesmíru s odpovídajícími informacemi a naopak vyloučení jiných informací vytváří bezpečnost a předvídatelnost vesmíru. Kdyby tento proces postrádal stabilitu, vesmír by se choval nepředvídatelně a chaoticky a vývoj by byl prakticky znemožněn. Vesmíru a tudíž všem jeho částem je vlastní určitá míra stability, kterou můžeme také nazvat bezpečností. Stabilita a bezpečnost jakékoliv entity je odvozena z této vlastnosti vesmírného procesu.

Míra stability je odlišná v historii vesmíru a v jeho jednotlivých částech. Čím blíže velkému třesku, tím je stabilita vyšší a volnost nižší. Směrem od velkého třesku ke vzniku Země, života a člověka je stabilita nižší, čímž klesá bezpečnost, ale stoupá volnost pro variabilitu vývoje. Také lze říci, že čím je vesmír blíže své sebereflexi prostřednictvím entit schopných sebereflexe a reflexe vesmíru, tím narůstá jeho volnost, která s nárůstem vědomí se mění ve svobodu a klesá stabilita a bezpečnost. Směrem vývoje vesmíru ke vzniku vědomí se stabilita mění v bezpečnost a volnost ve svobodu.

Podobně je tomu při vzniku člověka. Nejrizikovější je situace embrya (spermatozoon) po splynutí spermie a vajíčka, kdy v nejmenším objemu hmoty je nejvíce informací v podobě DNA a je také nejsnazší informaci, a z ní následně vývojem vyplývající vývoj embrya poškodit. Jedná se o nejvíce informací koncentrovaných v nejmenším množství hmoty. Stejné množství alkoholu či jiných škodlivých látek uškodí jedinci nepřímo úměrně jeho váze.

Obdobně jako v singularitě je v nekonečně malém bodu koncentrována informace vesmíru, v embryu, nejmenší hmotné podobě (bodu) jedince, je nejvyšší koncentrace informací. Velkým třeskem je spuštěna emergence informací do hmotného vesmíru, vznikem embrya je spuštěna emergence informací v prenatálním vývoji. Ve stavu embrya jsou si lidé nejvíce podobní, spuštěním emergence DNA začíná proces rozrůzňování, který pokračuje až do smrti. Současně v prenatálním vývoji má jedinec největší stabilitu pro svůj vývoj a pro své chování a jeho volnost či svoboda je nejmenší.

Porodem dochází k nejradikálnějšímu zvratu v celém jeho životě, od stabilních podmínek a prostředí a saturaci jeho potřeb nezávisle na jeho aktivitě se dostává do rozrůzněného, stále se měnícího prostředí a podmínek, s nutností uspokojovat potřeby se stále větší mírou vlastní aktivity. Tyto nároky, které vznikají mezi jedincem a prostředím, jsou však nutným předpokladem jeho vývoje, vedoucím až k vědomí a svobodě.

Vesmír potřebuje na jedné straně stabilitu podmínek (bezpečnost), na druhé straně volnost (nestabilitu) umožňující změny a ve svém úhrnu vývoj. Tyto atributy stabilita-bezpečnost a volnost či svoboda představují dva krajní póly, mezi nimiž se pohybuje v částech vesmíru a v jeho vývoji reálná míra této párové vlastnosti vesmíru. Nejde o maximum stability ani o maximum volnosti, ale o optimum, které se nalézá mezi těmito póly.

Na obou stranách optima existuje pásmo tolerance, v němž je možné bytí a vývoj.

Vývoj probíhá jednak v důsledku podmínek a stimulů působících z vnějšku na entity, jednak aktivním působením entity, kdy ta se stává subjektem svého dalšího vývoje. Souběžně s procesem, kdy se entita z objektu vyvíjení stává subjektem svého vývoje, probíhá nárůst svobody a volnosti pro jednání entity.

Vznikem života na Zemi stoupá volnost pro další vývoj s narůstajícím vědomím a klesá bezpečnost. Zvířata se chovají v rámci planetárního systému instinktivně, s malou mírou volnosti a svobody, a pro systém bezpečně. V evoluci existovalo široké spektrum dvaceti druhů hominidů, do současnosti však došla pouze jedna větev vyúsťující v moderního člověka, s vědomím umožňujícím sebereflexi, hledání místa člověka ve vesmíru, smyslu člověka i vesmíru, obecných zákonů jsoucna ve filozofii a s potřebou transcendence. Úměrně rozvoji vědomí roste volnost-svoboda a klesá bezpečnost.

Vesmír, příroda, evoluce využívají pluralitu. O postup vpřed neusiluje jedna vývojová větev, ale v konkurenci postupuje frontálně více typů entit, které dostávají šanci se v daném prostředí v konkurenci uplatnit. Vítěz jde v evoluci dál, ostatní skončí v evolučním propadlišti či jako zamrzlý svědek minulé doby.

Další evoluce vyžaduje větší prostor a svobodu pro subjekt této evoluce, což však současně přináší velká rizika pro stávající úroveň dosažené evoluce. Člověk se po opuštění „ráje“ lůna instinktivního chování v rámci přírody pohybuje na hraně. Se stále zrychlujícím tempem roste vědecké poznání a z něho odvozené technologie, mění se životní způsob, společnost a člověk. To vše probíhá na hraně, s vysokým bezpečnostním rizikem.

Na rozdíl od instinktivního a bezpečného chování zvířat, člověk ničí přírodu a životní prostředí, jehož je součástí. Člověk je příčinou nejen stále se zrychlujícího vymírání živočišných druhů, tedy stupňů života, přes které vedla evoluce k člověku, ale i zhoršování systémových parametrů, na nichž funguje současná příroda. Kulturní evoluci hodnotí Josef Šmajs velice kriticky, jako neslučitelnou s dosavadní přírodní evolucí (Šmajs, 2003).

Zdá se však, že další evoluce v pásmu rozvoje vědomí vyžaduje vyšší úroveň volnosti, svobody i za cenu snížení bezpečnosti – stability a růstu rizik entit, jichž je člověk součástí. Souběžně se člověk vyvíjí ve dvou liniích, v jedné probíhá rozvoj vědy, technologií, včetně vojenských, s rizikem sebezničení člověka, lidské civilizace a života na Zemi. Tato linie obsahuje morálku, hodnoty, ideje, které vycházejí z předchozí úrovně kvality vědomí. Alfou a omegou civilizace na této úrovni je snaha člověka přivlastnit si něco vnějšího, materiálního a následně i pouhý symbol tohoto vnějšího. Snaha o přivlastnění tohoto vnějšího (majetek, kapitál, zisk, příroda) udržuje v lidské civilizaci hru s nulovým součtem, v níž se každý musí snažit v konkurenčním boji s druhými získávat další a další majetek.

Takto orientovanou aktivitou se však komplementárně odcizuje sám sobě, své podstatě, kterou je jeho individuální vědomí s propojením na implikativní řád vesmíru či kosmické vědomí. K evoluční křižovatce dospívají lidé odlišně v řádu generací a jsou opakovaně na evoluční uzlový bod a na nutnost jeho překonání upozorňováni (Buddha, Ježíš, K. Marx, E. Fromm, P. T. de Chardin, P. Brunton a další).

Dvojkolejný vývoj člověka a jeho společnosti vytváří závratným tempem novou skutečnost, v níž vzniká kyborg jako propojení člověka s počítačem, umělá inteligence, planetární člověk a infosféra (Sak, 2007). Nová skutečnost modifikuje staré problémy a rizika do virtuální podoby v kyberprostoru, ale vytváří i rizika a problémy zcela nové. Fenomenální teoretický fyzik Stephen Hawking je přesvědčen, že lidskou civilizaci zničí umělá inteligence.

V druhé linii vývoje člověk směřuje do implikativního řádu přírody, do Chardinova bodu Omega, v němž dochází ke splynutí nejvyšších kvalit vědomí každého člověka. Směrován potřebou transcendence a vybaven rozvíjející se racionalitou a individualizací může člověk překonat rizika technologického rozvoje.

Podstatou vesmíru je hmota, energie a informace a z této trojice vznikají všechny entity ve vesmíru. Interakce a modifikace, vzájemné ovlivňování této trojice tvoří pohyb vesmíru a jeho vývoj. Bezpečnost ve vesmíru, a tedy i entit existujících na naší planetě, je odvozena z této trojice, přičemž u hmoty a energie můžeme hovořit o dvojjedinosti.

Informace má několik rovin:

Informace zrodu, projekční, na jejímž základě hmotně energetická entita vzniká. Logos – implikativní řád vesmíru, genom embrya obsahující projekt lidského jedince, projekt domu, na jehož základě je dům postaven.

Informace o vnějším světě, které entitě umožňují reagovat na vnější prostředí, pohybovat se v něm a získávat energii pro svůj život. Bezpečnost v konečném významu je vztažena k těmto skutečnostem – hmotě, energii a informacím rozrůzněným do nekonečné vesmírné variability.

1 VÝVOJ A VYMEZENÍ BEZPEČNOSTNÍ VĚDY

Definování bezpečnosti je z hlediska bezpečnostní vědy a teorie bezpečnosti klíčové. Úvahy o bezpečnosti a z toho plynoucí praktická opatření a jednání jsou součástí lidské historie od raných počátků lidstva. Tyto úvahy vždy korespondovaly s dosaženou technologickou a materiální úrovní a s úrovní poznání. Úroveň bezpečnostní reflexe odpovídala úrovní společnosti jako celku. Ve společnosti s chladnými zbraněmi bezpečnostní reflexe odpovídala tomuto stavu a bezpečnostní reflexe civilizace s jadernými zbraněmi musí odpovídat nové situaci.

Vývoj civilizace však znamenal postupné propojování dříve samostatných sociokulturních entit, vývoj jednotlivých dimenzí a segmentů společnosti, které se vzájemné ovlivňují, narůstá jejich diferenciace a dochází k obrovskému nárůstu informačních toků. Proměny společnosti a lidské civilizace směřující k vyšší komplexitě, planetarizaci, virtualizaci a medializaci kladou na reflexi bezpečnosti výrazně jiné požadavky, které v úhrnu vedou ke vzniku vědní disciplíny, jejíž reflexe bezpečnostní problematiky odpovídá potřebám lidské civilizace v nové etapě jejího vývoje. Informační společnost znamená nejen proměnu společnosti, ale také modifikaci vědních disciplín a vznik nových, odvozených od informací a jejich pozice v systému společnosti. Konceptualizace bezpečnostní vědy se bude vyvíjet směrem k sociologickým, ekonomickým, ekologickým a informačním souvislostem. Naopak dominance mechanicko-vojenského pohledu na bezpečnostní problematiku bude ustupovat.

Nově vznikající dimenze jsoucna mají příčinný charakter ke vzniku reflexe této dimenze jsoucna ustavováním vědních disciplín o daném výseku reality. Vznik a rozvoj společnosti byl příčinou vzniku a rozvoje společenských věd, především sociologie. Současné sbližování a propojování jednotlivých společností do jediného planetárního systému, na který je nutné nahlížet systémově a holisticky, vyžaduje reflexi této reality na úrovni planetárních věd, tedy věd o komplexu lidské civilizace. Bezpečnostní věda má mezi takovými vědami nepochybně významné místo.

Komplexita planetární civilizace i jednotlivých společenských systémů a přesouvání do virtuální reality posouvá úvahy o bezpečnosti. Co je větším rizikem pro dnešní společnost – „kopí“, „kulomet“, či „počítačový vir“? Vývoj společnosti vede úvahy o bezpečnosti od materiálně-mechanické roviny skutečnosti do roviny vztahů subsystémů a skrytých-potenciálních a latentních dimenzí reality a do roviny informačních systémů. Dosažený reálný stav společnosti a civilizace si vynucuje, a úroveň relevantních disciplín umožňuje, budování bezpečnostní vědy jako vědy pracující s riziky civilizačního vývoje v celé jeho vertikální a horizontální struktuře a v řadě dimenzí, které jsou doménou řady vědeckých disciplín.

Potřeba a vznik bezpečnostní vědy je nezbytnou reakcí na vývoj lidské civilizace a moderní společnosti. Samotný vývoj lidské civilizace a moderní společnosti dospěl do situace, kdy v sobě imanentně obsahuje výrazná rizika své další existence a ve své reprodukci roztáčí spirálu svého ohrožení. Planetarizace civilizace a globalizace jejích subsystémů dospěla do takového stadia, že zabývat se pouze bezpečností některých segmentů či rovin civilizace a moderní společnosti je nedostatečné. Vývoj dozrál k holistickému či celostnímu chápání bezpečnostního faktoru civilizace. Uvádíme nejvýznamnější příčiny růstu významu bezpečnostní vědy.

Příčiny zvyšování významu bezpečnostní vědy

- růst komplexity společenských systémů (provázanost různých dimenzí, subsystémů, počtu prvků);

- nahrazování sociokulturní diverzity sociálních entit univerzální planetární entitou. Globalizací či planetarizací byl zahájen proces snižování diverzity sociálních entit, čímž se zvyšuje riziko ohrožení lidské civilizace. Čím větší diverzita a pluralita sociálních entit, tím krizový vývoj jedné z nich, s jejím případným zánikem, je z hlediska lidské civilizace menším ohrožením. Fatální chyba v jedné z mnoha entit může znamenat její zánik, tatáž fatální chyba v jediné planetární civilizaci může znamenat konec lidské civilizace;

- technologický rozvoj zbraňových systémů s planetárním dopadem. Technologický vývoj v oblasti zbrání a zbraňových systémů dosáhl takové úrovně, že samotná jejich existence je rizikem pro lidskou civilizaci;

- trvalým rizikem pro lidstvo a planetu nejsou pouze zbraňové systémy, ale celý technologický vývoj lidské civilizace. Můžeme mluvit nejen o životním stylu člověka, ale i o životním způsobu společnosti, který je tvořen činnostmi přesahujícími dimenzi jedince. Současný způsob života moderní společnosti je „životu nebezpečný“. Problémem je jeho stálé rozšiřování na další společnosti. Variantou je rozvoj společnosti na bázi „trvale udržitelného rozvoje“ a opouštění hodnot konzumní společnosti;

- obrovský posun lidstva v účinnosti nových zbraňových systémů není provázen pozitivním posunem v mravním a duchovním vývoji lidstva a jeho politických elit. Zatímco moc politických elit stoupá, jejich mravní, duchovní a intelektuální úroveň klesá. Politické elity se stávají bezpečnostním rizikem.

- spirituální vyprázdněnost církevních institucí a odvozeně společnosti má vliv na mravní úpadek společnosti. Mravnost a morálka ztrácí oporu ve spiritualitě, což se projevuje ve všech složkách společnosti. Mravnost, hodnoty a ideály jsou vytěsněny touhou po zisku a konzumu. To se týká i sféry vědy a vědeckých komunit, které jsou schopny ve jménu zisku výsledky vědy dát do služeb proti zájmům člověka a lidské civilizace. Otcové atomové bomby trpěli výčitkami svědomí, dnešní věda již takový problém nemá. Obrovské úspěchy vědy současně vytvářejí obrovská rizika pro člověka, lidstvo a život;

- dopad průmyslové výroby a dalších zásahů do přírody na planetární životní prostředí s možnými katastrofálními důsledky;

- destrukce a konstrukce časoprostoru lidské civilizace. Vznik a utváření kyberprostoru a interakce mezi virtuální realitou a přirozeným světem kvalitativně ovlivní přirozený svět. Dojde k destrukci a rekonstrukci časoprostoru. Prostor a temporalita kyberprostoru se zpětně promítnou do časoprostoru přirozeného světa;

- terorismus, především mezinárodní;

- politický systém, který reflektujeme pod označením demokratický, nemá pojistky proti vlastnímu možnému katastrofickému vývoji;

- prorůstání organizovaného zločinu politickým systémem až k případné privatizaci státu organizovaným zločinem;

- stírání hranic mezi světem organizovaného zločinu a světem politického establishmentu posiluje sociální mechanizmy politického výběru, který umožňuje výběr sociálních deprivantů (Drtilová, J., Koukolík, F., 1996) do politických funkcí. Proces negativní selekce do funkcí při vertikálním pohybu na mocenské ose představuje společenské a civilizačníriziko, úměrně moci a možnosti, o jakých zbraňových systémech může politik rozhodovat;

- stírání hranic mezi černou, šedou a normální ekonomikou;

- globalizace organizovaného zločinu;

- rozplývání relevance či evoluční civilizační validity stávajícího politického demokratického systému.

V evoluci civilizace politický systém odpovídal danému stupni civilizačního vývoje. Politické uspořádání bylo vybalancované v dynamické rovnováze s ostatními subsystémy společenského systému. Vývojem jednotlivých subsystémů a celkového systému se politický systém vzdaloval dynamické rovnováze a byl nahrazen relevantnějším, více odpovídajícím novému uspořádání systému. Teokracie, monarchie, demokracie vždy lépe odpovídaly aktuálním společenským podmínkám. Také systém parlamentní demokracie odpovídal evolučním požadavkům společenského systému. V současnosti však tradiční forma politické demokracie stále méně vyhovuje společnosti směřující k novému typu společenského uspořádání, charakterizovanému přívlastky jako informační, postmoderní či postindustriální společnost.

1.1. Kontext bezpečnostní vědy

Předmětem jednotlivých vědních disciplín jsou různé výseky reality (fyzikální, biologická, sociální, psychická). Vědní disciplíny se také odlišují úrovní obecnosti a abstrakce (filozofie, mineralogie) nebo časem, na něž je disciplína zaměřena. Na minulost je zaměřena např. historie či archeologie, na budoucnost prognostika. Převažuje však nadčasové zaměření, které zkoumá zákonitosti a souvislosti platné nezávisle na čase. V zaměření disciplín můžeme také pozorovat dichotomii struktury a procesu. Pedagogika se zabývá procesy vzdělávání a výchovy, sociologie rodiny zkoumá prvky společenské struktury.

Předmětem vědní disciplíny je nejčastěji výsek skutečnosti: vesmír-astronomie, flóra-botanika, fauna-zoologie, společnost, (sociálno)-sociologie, zemský povrch-geologie, hmota a energiefyzika, hmota na úrovni molekul-chemie, atomová fyzika-hmota a energie na úrovni elementárních částic.

Nejobecnější a nejabstraktnější je filosofie, zabývající se zákonitostmi a vývojem jsoucna. Zatímco klasické vědy se zabývají pozorovatelnými výseky jsoucna (reality), filosofie se zabývá faktem, že něco je, existuje, je jsoucí – jsoucno. Existencí, jsoucího, na rozdíl od neexistujícího, nejsoucího. Ne projevy, formami jsoucna, ale jeho podstatou, bytím. Vedle bytí je filozofie také zaměřena na vlastní proces poznávání. Na proces, v němž existují poznávající subjekt – člověk (lidstvo, věda), jsoucno (bytí, skutečnost) a aktivita usilující o poznání skutečnosti poznávajícím subjektem. Tato část filozofie nazývaná gnozeologií – teorií poznání je nejobecnější rovinou metodologie, od ní se odvozuje obecná metodologie vědy a metodologie jednotlivých věd. Čím jsou poznatky základního výzkumu vědní disciplíny zásadnější a mají obecnější charakter, tím více se přibližují filozofii. Dochází potom k jakési oscilaci mezi filozofií a kruciálním poznáním konkrétní disciplíny. V jejich průniku dochází k přesahu v kladení otázek, hledání odpovědí na ně a k reflexi vzniku vesmíru, života, člověka a jeho místa v totalitě bytí. V průsečíku filosofie a základních věd se utváří moderní náhrada náboženství, světonázor postavený na filozofické interpretaci nových vědeckých poznatků. K základním poznatkům patří Einsteinova teorie relativity a další poznatky fyziky, astronomie, genetiky a dalších věd. Existují však také světonázorové koncepce, které jsou nadstavbou nejen filozofie a vědy, ale také teologie. Ve dvacátém století je takovým syntetikem Teilhard de Chardin a na přelomu dvacátého a dvacátého prvního století na této rovině tvoří český vědec Miloslav Král (Král, 2013).

Vývoj vědních disciplín, nárůst poznatků, nové metodologické postupy, ale také moderní vybavenost přístroji a výpočetní technikou vedou k novým vědním disciplínám. Nové vědní disciplíny vznikají také na hranicích mezi různými vědními disciplínami (hraniční disciplíny) anebo nová vědní disciplína začne „krystalizovat“ kolem určitého problému, který vyhraněně nespadá do žádné stávající vědní disciplíny. K tomuto zárodečnému „bodu krystalizace“ vedou dvě cesty, jedna je imanentní vývoj jedné či více disciplín, které dospějí k tomuto bodu, druhá cesta vychází z řešení problému, který vyplyne z praxe, z vývoje společnosti.

Věda se v posledních několika staletích stala hlavním zdrojem dynamiky společnosti a vývoje člověka, přičemž samotný rozvoj vědy byl podmíněn rozmachem knihtisku, dosažením všeobecné gramotnosti a rozvojem vzdělávacího systému. Věda je pro existenci a rozvoj člověka, společnosti a lidské civilizace natolik významná, že se sama stala předmětem vědeckého zkoumání v řadě vědních disciplín. V popředí jsou filozofie vědy, sociologie vědy a metodologie vědy. Tyto disciplíny a výsledky jejich zkoumání řeší vznikající problémy uvnitř vědy a napomáhají dalšímu vývoji vědních disciplín. Koncem dvacátého století metodologii vědy významně obohatili Karl Raimund Popper a Thomas Samuel Kuhn.

Zvláště teorie T. S. Kuhna o paradigmatu vědy prezentovaná v publikaci Struktura vědeckých revolucí (Kuhn, 1997) je možné aplikovat na bezpečnostní vědu. Paradigma vědy je klíčovou kategorií Kuhnovy teorie. Vědecké paradigma je vědeckou komunitou přijatá struktura témat, představ, hodnot, postupů, metod a způsobů řešení. Každé paradigma je definováno disciplinární maticí, která představuje souhrnnou charakteristiku dané vědní disciplíny v daném čase prostřednictvím uspořádaných prvků.

Prvky disciplinární matice mají odlišný charakter a ve svém celku představují aktuální platný celek vědní disciplíny, zahrnující metafyzická tvrzení či předpoklady, hodnoty, vzory a modely způsobů řešení problémů. Paradigma plní vůči vědní disciplíně tři funkce. Součástí orientační funkce je vymezení předmětu zkoumání a způsob verifikace faktů. Metodologickou funkcí je určit pravidla řešení problémů a v rámci normativní funkce se formulují ustálené vzory řešení.

Vědní disciplíny T. S. Kuhn dle teorie paradigmatu dělí na předparadigmatické či protoparadigmatické, paradigmatické a multiparadigmatické. Předparadigmatické období charakterizuje rané období vývoje vědní disciplíny, v němž existuje různost sledovaných témat, včetně odlišných názorů, jaká témata a problémy do disciplíny patří. Také existuje rozvolněnost v používání výzkumných a vědeckých metod, přičemž jak tematická, tak metodologická rozvolněnost je tolerována. Neexistuje jednotný názor ani na předmět disciplíny, kolem něhož se vedou teoretické i metodologické diskuse. Když se podíváme na komunitu vědců v předparadigmatickém období, najdeme oproti komunitě v paradigmatickém období zajímavé rozdíly. Ty se týkají především výchozího školení vědců. V raném období povětšinou disciplína nemá zázemí akademických pracovišť, akreditovaných studijních a vědeckých oborů a předmětů. Počáteční vlna vědců proto prošla vzděláním v jiných oborech, které se tak logicky stávají výchozí základnou nové vědní disciplíny. Metodologické postupy a poznatková báze mateřských disciplín výchozí generace vědců jsou pro novou disciplínu výchozí. Vazba na disciplíny, z nichž nová disciplína vycházela, však může mít systémový charakter a trvat i v dalších fázích vývoje, kdy je disciplína již konstituována. Tyto vazby můžeme pozorovat např. u sociologie výchovy a sociální pedagogiky. Obě tyto disciplíny vycházely při svém vzniku ze sociologie a z pedagogiky a toto napojení dále obě disciplíny stimuluje. Také vědecké osobnosti obou disciplín mají své zázemí v obou disciplínách.

Situaci odlišného vědeckého školení první generace disciplíny v předparadigmatickém období částečně simuluje revitalizace sociologie v polovině šedesátých let. Jen část „sociologické komunity“ stihla projít sociologickým vzděláním před vypuzením sociologie z akademického a vědeckého světa, takže část sociologické komunity začínala v šedesátých letech s jinou než sociologickou průpravou. Šlo o společenskovědní disciplíny, ale i o zatracovaný vědecký komunismus a významnou pozici měli absolventi vysokoškolského kurzu sociologie na Vysoké škole politické ÚV KSČ. Navzdory či právě pro tuto různost, ale také díky intelektuálnímu klimatu šedesátých let, revitalizující se sociologie dosáhla v rozmezí pouhých několika let mimořádných výsledků.

V rané fázi vznikající poznatková báze představuje jakousi mozaiku, ostrůvky poznatků spojených metodologickou „pupeční šňůrou“ s různými vědními disciplínami. Tato různost činí obtížným dosažení konsensu, ale stimuluje diskusi a nové přístupy. Postupným vývojem se tyto poznatkové ostrůvky slévají a dochází k metodologické homogenizaci. Již z podstaty věci je rané období liberálnější, méně dogmatické a tvořivější než následné fáze kodifikované vědy paradigmatického období.

I po přechodu z předparadigmatického období a ustálení a přijetí paradigmatu většinou vědecké komunity je paradigma permanentně „testováno“ v konfrontaci s novými vědeckými poznatky, s poznatky vznikajícími na hrotu střetu praxe a teorie a s vědeckým pohybem vyplývajícím z imanentního rozvoje zainteresovaných vědních disciplín. V permanentní konfrontaci s poznatky postavenými na paradigmatu obhajuje vědecké paradigma svou oprávněnost a validitu. V pojetí Karla Raimunda Poppera jsou hypotézy, za něž považuje i teorie, falzifikovány (Popper, 1997). V procesu falzifikace může být hypotéza pouze odmítnuta, nikoliv však potvrzena. To, že hypotéza nebyla falzifikována, je pouze dočasné a v budoucnu může dojít k její falzifikaci. Permanentní testování vládnoucího paradigmatu odlišuje dle Kuhna vědu od ideologie a náboženství.

Dle Kuhnovy teorie (1997) existuje také multiparadigmatické období vědní disciplíny, které charakterizuje souběžná existence několika paradigmat, která jsou živá, a každé z těchto paradigmat je sdíleno částí vědecké komunity dané vědy. Vývoj v takovém případě může mít sbíhavý charakter, to znamená, že paradigmata se přibližují až do případného splynutí. V opačném směru se z jednoho vládnoucího paradigmatu, pokud nedojde k jeho nahrazení novým, může vynořit další paradigma v závislosti na nových metodologických postupech, tématech či průniku s jinými disciplínami.

Je otázkou zda věda zabývající se bezpečností je v předparadigmatickém či multiparadigmatickém období. Domnívám se, že bezpečnostní věda se nachází v předparadigmatické fázi svého vývoje. V minulosti se témata bezpečnostní vědy zkoumala a vyučovala pod názvem policejní vědy. Pak následovalo období, v němž se vedle policejních věd vynořovala bezpečnostní věda a téma bezpečnosti se zkoumalo v rámci paralelně existujících disciplín.V současnosti již převažuje název bezpečnostní věda.

Jaké byly či jsou důvody, které odborníky na bezpečnostní problematiku odvedly od policejních věd? Policejní vědy implicitně mají zakomponované omezení na jevy, které jsou předmětem policie a jim nápomocných vědních disciplín. Policie se zabývá vymezeným segmentem lidského chování, přičemž tento segment je policii vymezován teoreticky právními vědami a prakticky zákonodárnými aktivitami parlamentu. Sledovaný segment sociálních jevů se nachází mimo sociální normalitu, jejímž teoretickým vymezením se ve větší či menší míře zabývá celá řada společenských věd. Ve společenské realitě se normalita utváří chováním lidí a jeho reflexí a hodnocením. Reflexe a určení, co je normální, se utváří jako nadstavba nad nekonečným množstvím sociálních událostí a sociálních faktů, jako součást živého sociálna. Tato praktická normalita každodennosti je protikladem formalizované standardizace lidského chování. V praktickém životě lidmi chápaná normalita je ve vztahu k teoreticky vymezené normalitě, ale není jejím synonymem. Živá normalita sociální praxe nemůže být homogenní v sociálním poli ani v sociálním čase. Normalita se neustále potvrzuje a ve společenské dynamice i modifikuje. Jakákoliv sociální diferenciace je základnou i pro modifikaci sociální normality a její dynamiku. V jednotlivých sociálních vrstvách, generacích a dalších sociálních skupinách jsou diference v sociální normalitě a v temporalitě jejích změn.

Ilustrací tohoto modelu může být homosexualita. V minulosti teoreticky i prakticky byla chápána jako deviace. V současnosti byla teoreticky přesunuta do pásma normality, avšak v praxi živého sociálna v závislosti na sociálních charakteristikách subjektu osciluje hodnocení homosexuality mezi normalitou a deviací. Takovým diferencujícím znakem je např. věk, kdy s rostoucím věkem stoupá zařazování mezi deviaci, lokalita – maximální podíl populace chápajících homosexualitu jako normální je v Praze, s poklesem velikosti lokality tento podíl klesá. Rozdíly jsou i mezi profesemi, maximální podíl hodnotících homosexualitu jako normalitu je mezi politiky, herci a zpěváky, naopak nejméně vnímají homosexualitu v rámci normality policisté. Hodnocení homosexuality je živý sociální jev, a proto v sociálním poli prochází proměnami. Podobné zákonitosti a procesy se uplatňují standardně při reflexi normality všech sociálních jevů.

Vymezením normality se obnažují sociální jevy, které jsou mimo normalitu. V jejich kategorizaci se objevují dva pojmy, sociální deviace a sociální patologie. Oba pojmy nejsou chápány jednoznačně nejen mezi jednotlivými vědními disciplínami, ale i mezi jednotlivými autory uvnitř disciplín. Deviace se vymezuje především ve vztahu k normě a představuje odchylku od normy, přičemž se může jednat i o pozitivní odchylku. Sociální patologie vyjadřuje určitou chorobnost daného jevu ve vztahu k sociálním entitám a obecně k sociálnu. Zatímco u deviace se může jednat o pozitivní deviaci, v případě patologie nic jako pozitivní patologie neexistuje. V tomto modelu sociální normality a za její hranicí sociální deviace a sociální patologie ještě není pole pro aktivitu policie. Vedle normality jako živé permanentní sociální skutečnosti existuje normalita standardizovaná, tvořená souborem sociálních jevů podléhajících normě. Co se vymyká normě, společnost identifikuje, diagnostikuje a pomocí souboru různých nástrojů potlačuje. A to je právě oblast pro policejní vědy a v praxi pro policii, ale nejen pro ni. V širším pohledu se jedná o orgány činné v trestním řízení. Společnost reaguje na jednání lidí a sociální jevy, které jsou mimo normu stanovenou společností, prostřednictvím státu a jeho organizací a institucí.

Vedle sebe koexistují dvě oblasti normality a nenormality. Té, která se neustále reprodukuje v chování lidí a v její reflexi a hodnocení, a té, která je standardizována společenskými institucemi a instituty. Mezi těmito dvěma oblastmi existuje souvislost. Čím funkčnější je první, živý systém, tím menší význam a rozsah má ve společnosti oblast druhá. První systém je produktem především společnosti, druhý systém je produktem státu. Živý systém normality vychází z většinové akceptace hodnotového systému společnosti a jeho systému sociálních norem. V minulosti byl spojen s náboženstvím a z něho vyplývajícím světovým názorem. Opačně působí multikulturalizmus, v němž každá kultura má svůj systém hodnot a systém sociálních norem chování. Z toho zákonitě vyplývají diference v chápání normality. Sociální zrání a socializace mladé generace znamená zvnitřnění, osvojení si sociálna dané společnosti a převedení do individuálního módu. V monokulturní společnosti úspěšná socializace snižuje roli státu ve smyslu nutnosti jeho zasahování a potřebu represivních donucovacích prostředků k dodržování sociálních norem chování. Multikulturalizmus působí protikladně, oslabuje socializaci norem a hodnot majoritní kultury a zvyšuje roli státu a represivních nástrojů. Lze říci, že multikulturalizmus posiluje trend k sociální anomii.

Opět pro ilustraci příklad: v islámské kultuře je mnohoženství zcela v pásmu normality, v české kultuře se jedná nejen o deviaci, ale i o kriminální čin, protože porušuje právní normu chování. Multikulturní společenská situace nezbytně posiluje roli státu při stanovování standardizovaných norem chování, nezávisle na náboženstvích a kulturách.

Funkce policie i dalších orgánů činných v trestním řízení je odvozena od standardizované normy chování a jejího dodržování ve společnosti. Společnost propůjčuje policii, státnímu zastupitelství a soudům moc určovat, co je a co není mimo stanovenou normu, a stanovovat sankce za chování mimo standardizovanou normu. V tomto rozhodování je z podstaty věci značná míra subjektivity, což vytváří prostor ke zneužívání této moci. Stát, v němž dominantní roli při regulaci jedinců a dalších subjektů má systém vytváření právních norem a jejich dodržování, je charakterizován jako právní stát. V právním státě se předpokládá minimalizace zneužívání propůjčené moci jedinci, kteří působí v orgánech činných v trestním řízení; policisty, státními zástupci a soudci. Toto zneužívání nemusí být motivováno pouze osobními a skupinovými zájmy, ale také ze strany politiků, politických stran a státních institucí. Specifické zneužívání vychází ze zájmů propojeného organizovaného zločinu a politiky.

Policejní věda či v množném čísle policejní vědy jsou zaměřené na kriminální jednání, tedy jednání překračující právní normou standardizované normy chování, a hrozby, které tyto jednotlivé činy a v úhrnu kriminalita představují pro stát, společnost a pro její jednotlivé členy. Bezpečnost zde může být chápána pouze v relativně úzce vymezeném rozsahu, je to bezpečnost a její ohrožení chováním lidí.

To, že policejní věda (vědy) byla vědeckou disciplínou, v jejímž rámci byl řešen problém bezpečnosti, nutně redukovalo vymezení bezpečnosti. Definování bezpečnosti je z hlediska bezpečnostní vědy a teorie bezpečnosti klíčové. Zásadní význam není pouze teoretický, ale také praktický, protože v návaznosti na vymezení bezpečnosti se odvíjí bezpečnostní infrastruktura a další opatření. Problematikou bezpečnosti a souvisejícími tématy, avšak především policejními vědami, se již od osmdesátých let minulého století s týmem spolupracovníků zabývá Viktor Porada. V osmdesátých letech na Vysoké škole SNB, v první polovině devadesátých let na Akadémii Policajného zboru Slovenskej republiky v Bratislavě, následně do roku 2005 opět v Praze na Policejní akademii ČR, dále na Vysoké škole Karlovy Vary a nyní na Vysoké škole finanční a správní.

Publikované práce tohoto týmu reflektují vývoj v otázce předmětu policejních věd i dalších témat. Pro vymezení předmětu policejních věd jako součásti bezpečnostních věd je rozhodující, které komponenty bezpečnosti tvoří tento předmět a které jejich aspekty zkoumají policejní vědy. Jestliže chápeme bezpečnost jako skutečný aktuální, reálný stav, jehož hodnota je vždy determinována charakterem nebezpečí na jedné straně a prostředky na jeho zdržení či odvrácení na straně druhé, potom je zřejmě předmět policejních věd nutné hledat v oblasti vnitřní bezpečnosti státu, která je sankcionována právním a individuálním donucením (včetně hrozby, resp. použití fyzického násilí), která je zaměřena na ochranu života, zdraví a majetku občanů, lidských a občanských práv a svobod, na veřejný pořádek a kde subjektem nebezpečí jsou lidé. Předpokládaným garantem této bezpečnosti je policie. (Porada, 2011). Jiří Semrád při vymezování předmětu policejní vědy dochází k závěru, že policie je spolutvůrcem a realizátorem především politiky vnitřní bezpečnosti a veřejného pořádku. (Semrád, 1998). Z tohoto vymezení vycházely dle V. Porady téměř všechny pokusy o definici předmětu policejních věd. Tým V. Porady v počáteční etapě konstituování policejních věd vycházel z definice předmětu, která rozvíjela pojem „policejně relevantní událost“. Předmětem policejních věd měly být následující zákonitosti:

a, vznik, průběh a zánik událostí relevantních pro činnost policie;

b, vznik, přetrvávání a zánik informací o policejně relevantních událostech;

c, získávání a využívání informací o policejně relevantních událostech v procesu realizace policejních činností. (Porada, 2011, s. 87)

Vedle tohoto vymezení předmětu policejních věd se objevují i další, měl by být naukou o jednání policie (Steinert, 1997, s. 106), vědecké zkoumání policie a policejního jednání (Pagon, 1997, s. 58), věda o policii jako instituci, o policejním jednání, o policii v jejích společenských, právních a institucionálních souvislostech (Stock, 2000, s. 105), předmětem policejních věd budou policejní činnosti (Holcr, 2001, s. 273). Dále se objevují názory, že předmětem policejních věd musí být také systém výběru a profesionální příprava policistů (Pjassetzky, Baranenko, 2001, s. 50). Vývoj policejních věd, resp. vývoj chápání jejich předmětu, se ubíral logickým směrem k reakci na porušení právní normy a tím se utvářející širokou oblast kriminálního jednání. Vedle tohoto základu se předmět redefinuje dalšími oblastmi. Policejní vědy vyslovují požadavek na svou sebereflexi, resp. sebereflexi policie. Analogii můžeme nalézt u disciplín, které chtějí zkoumat sama sebe, sociologie vědy, filozofie vědy či sociologie výchovy a vzdělání apod. Policie po staletí má ve společnosti významnou roli a postavení. Jsou etapy a okamžiky kdy působení policie ve společnosti do značné míry určuje charakter společnosti. Od toho je odvozen název policejní stát a také znakem totalitní společnosti bylo v minulosti nadužívání funkcí policie. Úkolem policejních věd by tak měla být její reflexe na vědecké úrovni a historická reflexe policie. To znamená sledování policie v jednotlivých etapách vývoje společnosti a reflexe souvislostí mezi charakterem společnosti a charakterem a kvalitou působení policie.

Vědecká reflexe policie je prvním krokem ke změnám v činnostech policie. Další oblastí, která se také objevuje při vymezování předmětu policejních věd, je výběr a příprava policistů. V České republice existuje odborné vzdělávání na úrovni vyššího odborného školství a bezpečnostní studia jsou na několika vysokých školách. Vrcholem přípravy policistů[1] je Policejní akademie ČR, která po bakalářském studiu akreditovala i magisterské a doktorské studium. Pod názvem „Policejní akademie České republiky“ byla zřízena zákonem č. 26/1993 Sb. v roce 1993.

1.2. Bezpečnostní věda, bezpečnost

Podíváme-li se na dřívější publikace zabývající se teorií bezpečnosti, zjistíme, že se jedná povětšinou o aplikace na bezpečnost státu. Protoparadigmatické či předparadigmatické období bezpečnostní vědy a vytváření bezpečnostní teorie se vyznačuje nízkou úrovní obecnosti, pohybuje se převážně v rovině aplikace. Tato její konkrétní poloha v sobě skrývá nebezpečí její politizace až sklouznutí k propagandistické úrovni. Lze dokonce hovořit o zneužívání bezpečnostních rizik pro politické cíle.

Vývoj bezpečnostní vědy zachycený v publikacích ukazuje na pohyb od konkrétního k obecnějšímu. „Někteří experti označili pojem bezpečnosti za tak idealizovaný (hodnotově zatížený) koncept, že žádný argument nemůže vést ke konsensu v otázce jeho obsahu“ (Porada, 2011, s. 89). Pojem bezpečnost se stává úskalím pro policejní vědy i bezpečnostní vědu. Při snaze o jeho uchopení se vyzdvihují problémy. „Pojem bezpečnost musí reflektovat měnící se dynamiku společenského života i bezpečnostního prostředí“. (Porada, 2011, s. 89). „Bezpečnost je velmi složitý multidimenzionální sociální fenomén, který se spojuje s rozmanitými formami lidského chování a existence (duchovní, materiální, fyziologické, individuální, společenské)“ (Porada, 2011, s. 89). V rámci daného paradigmatu týmu V. Porady je obtížné pojem bezpečnost uchopit jako stabilní kategorii, na jejímž základě se rozpracovává teorie bezpečnosti. Bezpečnost je v tomto pojetí proměnlivá v čase a závislá na společenském a dalším vývoji. Také reflexe ostatních bezpečností vázaných na další vědní disciplíny rozvolňuje pojem bezpečnost. Uvedený metodologický problém vyplývá z konkrétní nízké míry obecnosti uchopení pojmu bezpečnost.

Metodologicky se posunul Miroslav Mareš, který bezpečnost definuje jako „stav, kdy jsou na nejnižší možnou míru eliminovány hrozby pro objekt (zpravidla národní stát, popř. i mezinárodní organizaci) a jeho zájmy a tento objekt je k eliminaci stávajících i potenciálních hrozeb efektivně vybaven a ochoten při ní spolupracovat“ (Mareš, 2002, 2010). I při určitém metodologickém posunu lze mít výhrady k vágnosti některých pojmů v definici. Co je nejnižší možná míra, jaké hrozby, kdo určí, co je hrozba? Je vhodné vymezení národního státu a mezinárodní organizace jako objektu? Může objekt efektivně spolupracovat? Jaké jsou zájmy státu a mezinárodních organizací, kdo tyto zájmy určí?

Miroslav Mareš a Petr Zeman dospěli k rozlišování objektivní a subjektivní bezpečnosti. O objektivní bezpečnosti hovoříme, pokud reálně neexistují hrozby vůči referenčnímu objektu. Subjektivní bezpečnost nastává, pokud subjekt nevnímá žádné ohrožení bezpečnosti. Mezi subjektivní a objektivní bezpečností existuje různá míra souvislosti. Subjekt pociťuje ohrožení bezpečnosti, které také reálně existuje, či pociťuje hrozbu, která nemá reálný podklad, anebo existuje reálná hrozba, kterou subjekt nereflektuje (Mareš, Zeman, 2010).

Další směr bádání o bezpečnosti reprezentuje Štefan Volner, který navazuje na Petra Bartáka, Františka Ochranu a další. Na úvod své publikace o bezpečnosti (Volner, 2012) upozorňuje, že vychází z termodynamiky, teorie chaosu, myšlenky Gaia, síťové teorie, kybernetiky, informatiky, teorie relativity, kvantové teorie, genetiky a z dalších disciplín. V publikaci chce Š. Volner ukázat na teorie a paradigmata, které jsou významnými teoretickými zdroji a na teoreticko-metodologická východiska zkoumání bezpečnosti v 21. století. Dle Š. Volnera „neexistuje všeobecná, abstraktná, univerzálna, celostná, trvalá a nemenná bezpečnosť. Bezpečnosť je konkrétno-historický, dynamický, relatívny, rôznorodý, mnohoraký, mnohotvárny a viacúrovňový fenomén. Predovšetkým bezpečnosť budeme chápať ako sociálny fenomén“ (Volner, 2012, s. 21). „Bezpečnosť budeme chápať i ako stav (Barták, 2008, s. 51), „do ktorého sa ľudia, počas svojho vývoja, v dôsledku zmien vo vnútornom systéme a vo vonkajšom okolí, ale i vlastného správania, dostali. Je to stav „absencie“, nebezpečenstiev alebo stav, ktorý si ľudstvo neuvedomuje, necíti ako ohrozenie svojej existencie a vývoja.“ (Volner, 2012, s. 22).

V pojetí Š. Volnera má smysl o bezpečnosti hovořit jen z hlediska lidské existence. Je to uvědomovaný stav, který je vlastní jen člověku (Volner, 2012). Pojetí bezpečnosti P. Volnera má několik limitů, především se jedná o subjektivismus a sociální limit. Bezpečnost je uvědomovaný stav, není to snad objektivní fenomén, stav? Slepý, hluchý, hloupý je v bezpečí na rozdíl od subjektu, který nebezpečí vidí, slyší a reflektuje? Subjektivní podstata (pocit bezpečí) bezpečnosti je poměrně rozšířená, a to i mezi policisty. Několik minut před srážkou Titaniku byli cestující v bezpečí, protože si nebezpečí neuvědomovali?

Další podstatná redukce je v omezení bezpečnosti na lidské vědomí a sociální skutečnost. Bezpečnost-nebezpečnost v případě flóry a fauny neexistuje, stejně jako bezpečnost života, evoluce, různých systémů apod.

Vývoj pojetí bezpečnosti v závislosti na vývoji společnosti a světa můžeme sledovat u Ladislava Hofreitera, který jako výchozí pozici uvádí tradiční vnímání bezpečnosti spojené s hodnocením hrozeb převážně vojenského charakteru a s obranou státu. Reflexe takovéto bezpečnosti probíhala pod názvem strategická studia. Eroze bipolarity a utlumování vojenských hrozeb v době pozdní studené války snižovaly dle L. Hofreitera význam strategických studií a směrovaly pozornost na další stránky bezpečnosti. (Hofreiter, 2009). V této fázi se dostávají do popředí bezpečnostní studia, které Hofreiter s Eichlerem vymezují jako jeden z odborů disciplíny mezinárodních vztahů a zaměřují se především na studium koncepce bezpečnosti a její místo a úlohu v zahraniční politice států (Eichler, 2002, s. 35). Posun v objektivní situaci reálného světa přináší nová rizika a hrozby a v pojetí L. Hofreitera z toho konzistentně vyplývají i posuny v reflexi a zkoumání bezpečnosti. Prioritu odvozuje bezpečnost od nového paradigmatu 21. století – paradigmatu společnosti znalostí a vzdělání, společnosti sociálně ekologického a ekonomicky stálého a vyváženého a bezpečného rozvoje. Fenomény, které intervenují do bezpečnosti, mají multidisciplinární charakter a z toho vyplývá potřeba multidisciplinárního zkoumání využitím metodologických postupů a teoretických poznatků mnoha dalších vědních disciplín.

K tomuto cíli vede podle L. Hofreitera sjednocení různých vědeckých směrů (disciplín), které se zabývají zkoumáním jednotlivých aspektů bezpečnosti (politické, vojenské, enviromentální, informační) do integrující bezpečnostní vědy, která se nachází na pomezí různých vědeckých disciplín. Zkoumání bezpečnosti vyžaduje komplexní a systémový přístup, který odpovídá charakteru bezpečnosti, která je komplexním, multipolárním a multiaspektovým jevem. Multidisciplinární přístup se stává východiskem pro definování vědy o bezpečnosti, také nazývané sekuritologií (Hofreiter, 2006). Ve stejnojmenné publikaci „Securitológia“ preferuje označení vědní disciplíny securitológia (sekuritologie), avšak jedná se víceméně o synonymum k bezpečnostní vědě. „Predmetom skúmania securitológie je bezpečnosť človeka a ostatných systémov, ktoré sú nevyhnutné na zaistenie životných podmienok človeka (planéta, štát, sociálna skupina, živé organizmy, technické systémy, infraštruktúra, výrobná sféra, trh, životné prostredie apod.)“ (Hofreiter, 2009, s. 16). Bezpečnost nevnímá jako stav, ale jako subjekt – objektový vztah s vysokou dynamikou průběhu změn.

Ladislav Hofreiter sleduje také historický a společenský vývoj a v jeho souvislostech vývoj bezpečnosti. V kontextu tohoto vývoje upozorňuje na řadu zákonitostí, z nichž vyplývá narůstající význam bezpečnosti.

- sociálny progres neodstraňuje nebezpečenstvá pre existenciu človeka, spoločnosti, štátu;

- rast nadvlády ľudí nad prírodou je sprevádzaný i zväčšovaním hrozieb pre ľudstvo;

- v závislosti od diferenciácie spoločnosti a zložitosti jej organizácie sa rozširuje i spektrum sociálnych nebezpečenstiev a rizík;

- sociálne hrozby nie sú nemenné a modifikujú sa spolu s rozvojom spoločnosti;

- bezpečnostné systémy sú neoddeliteľným atribútom zložitých sociálnych systémov a organizácií;

- podcenenie a ignorovanie problémov bezpečnosti na všetkých úrovniach sociálnej organizácie nespôsobuje len najrôznejšie ujmy a straty, ale v konečnom dôsledku môže byť príčinou straty životaschopnosti vedúcej až k zániku existujúcich prvkov (objektov);

- potreba všeobecnej vedy o bezpečnosti, ktorá by sa stala logickou súčasťou spoločenských vied a ktorá, integrujúc poznatky ostatných vied, by vytvorila nástroj na skúmanie bezpečnostných rizík, vytváranie bezpečnostných koncepcií. (Hofreiter, 2006, s. 13)

Ve vymezení bezpečnostní vědy a jejího předmětu vidíme u Ladislava Hofreitera, oproti jiným autorům, specifika a odlišnosti. Z předmětu bezpečnosti nevyřazuje vše, co není lidské nebo sociální, když k vřazení ostatních fenoménů a systémů používá jakousi berličku – „ktoré sú nevyhnutné na zaistenie životných podmienok človeka“. Při vymezování předmětu bezpečnosti se pohybuje na konkrétní úrovni, a co patří do předmětu bezpečnosti vymezuje taxativně.

L. Hofreiter sekuritologii dává přívlastek komplexní věda, vznikající na styku přírodních, technických a společenských věd. Zabývá se lidskou činností a jejími důsledky na sociosféru, exosféru a technosféru. Objektem zkoumání mohou být vedle člověka a sociálních sytémů další prvky nezbytné a nenahraditelné pro zajištění podmínek existence člověka. Bezpečnost těchto prvků neexistuje sama o sobě, ale pouze ve vztahu k člověku a jeho sociálním produktům. Touto limitovanou bezpečností prvků mimo člověka a sociálno se L. Hofreiter přibližuje ostatním vědcům zabývajícím se bezpečnostní vědou.

Součástí všech moderních paradigmat bezpečnostní vědy je teze, že bezpečnostní věda je interdisciplinární a multidisciplinární disciplína. Metodologicky a teoreticky je bezpečnostní věda napojena na řadu vědních disciplín. Tato teze prezentuje směr od bezpečnostní vědy k dalším vědním disciplínám. Můžeme ale také nalézt opačný směr, od konkrétní disciplíny k bezpečnostní vědě. František Škvrnda stojí na pozici sociologie a proklamuje, že „bezpečnosť považujú za taký sociálny fenomén, ktorý sa bez teoretickej a metodologickej participácie sociológie nedá historicky, aktuálne ani perspektívne primerane skúmať a poznať“ (Škvrnda, 2010). Nevidí pozici sociologie pouze v parciálním vstupu do řešení témat bezpečnostní vědy, ale dokonce nevylučuje, že v souvislosti s rozsahem a závažností problematiky bezpečnosti v současné společnosti, časem může vzniknout sociologie bezpečnosti jako speciální sociologická teorie (oborová disciplína) (Škvrnda, 2010). Mezinárodní inspirací pro československou, českou a slovenskou vědeckou komunitu je vědecký a autorský tým Barry Buzan, Ole Waever a Jawo de Wilpe, který v bezpečnosti vidí téma, jehož prostřednictvím lze nově analyzovat společenskou skutečnost. Také tento tým přichází k problematice bezpečnosti z oblasti mezinárodních vztahů a mezinárodní bezpečnosti. Odpověď na otázku, co je bezpečnost, hledají v tradičním vojenskopolitickém chápání mezinárodní bezpečnosti a nacházejí odpověď, že „bezpečnost je synonymem pro přežití čili zachování existence“ (Buzan, 2005, s. 31). V pojetí tohoto týmu je klíčovým pojmem referenční objekt, k němuž je vztahována analýza. Dalším obsahově významným pojmem je sekuritizace, která má vypovídací hodnotu o realitě a o interakci mezi realitou a společenskými subjekty. Sekuritizaci poměřují politizací, přičemž sekuritizace začíná tam, kde nedostačuje politizace (Buzan, 2005, s. 34). V tomto pojetí jakékoliv téma může být zařazeno na škálu sahající od depolitizovaného (stát s tím nemá nic společného), přes politizované (téma se stává součástí veřejné politiky, což vede k vládnímu zásahu a přesunu vládních zdrojů) k sekularizovanému (téma je vnímáno jako existenční hrozba vyžadující mimořádná opatření (Buzan, 2005). Pozice tohoto týmu odpovídá cestě, kterou se dle popisu Hofreitera ubíral zrod bezpečnostní vědy od strategických studií a vojenských hrozeb. Obecně je předmět definován jako referenční objekt, ale povětšinou je předmětem zájmu stát.

Prezentovaná pojetí bezpečnosti různých škol ukazují rozmanitost v přístupech a celých paradigmatech. Považuji tuto rozmanitost za přednost, která má tím větší význam, čím intenzivněji probíhá komunikace a diskuse mezi nositeli jednotlivých paradigmat. Bezpečnostní věda je teoreticko-metodologicky velice specifická tím, že výchozí základnou se může pro bezpečnostní teorii stát víceméně jakákoliv věda, záleží na vymezení předmětu bezpečnost. Jestliže je bezpečnost redukovaně vztažena pouze na sociální svět a svět člověka, tak se diapazon latentně potřebných věd významně omezuje.

Cestou k překonání potíží při vymezování klíčové kategorie bezpečnost, která je předmětem bezpečnostní vědy, je její posun od konkrétní k obecné a abstraktní rovině.

Způsobem uchopení podstaty jsou její projevy, tedy to, jak se podstata v přirozeném světě naplňuje prostřednictvím jevů, které mají časový rozměr, jsou zakotveny v čase a v čase se proměňují. Podstata existuje mimo čas, nadčasově.

Abstrakce znamená posunout se mimo čas a jevy probíhající v čase, potom přestávají intervenovat do kategorie bezpečnosti. Podobně vynoření se nové stránky ohrožující bezpečnost a vztažení k jiné vědní disciplíně v případě abstraktní úrovně bezpečnosti nevytváří tlak na redefinici bezpečnosti.

Teorie bezpečnosti by měla být schopna vysvětlovat stav a vývoj entit v obecné rovině dle míry jejich ohrožení, bez ohledu na zdroj a příčiny tohoto ohrožení. Domnívám se, že k vyloučení, potlačení či oslabení hrozeb a rizik bezpečnostní věda potřebuje teorii bezpečnosti, která bude natolik obecná a abstraktní, že bude vylučovat či alespoň snižovat riziko politického a propagandistického zneužití. Teprve aplikace obecné teorie bezpečnosti by měla konkretizovat problematiku bezpečnosti státu a jiných konkrétních entit.

Vědecká reflexe bezpečnostní problematiky se stále ještě nachází v předparadigmatickém období. V minulém období vědecké komunity, zabývající se jednak otázkami bezpečnosti, jednak působící v návaznosti na činnost policie, vedly diskuse na téma, zda konstituující se vědecká disciplína má být bezpečnostní vědou, či policejní vědou (vědami), a převážil názor preferující bezpečnostní vědu.

Ovšem bezpečnostní věda není pouze pokračováním policejních věd rozvíjených Viktorem Poradou a jeho týmem, které představují její minulost. Policejní vědy jsou jedna větev, po které bezpečnostní věda přichází z minulosti do současnosti a dále směřuje do vědecké budoucnosti. Druhou touto větví, o které píše Ladislav Hofreiter, jsou studia zaměřená na hrozby vojenského charakteru, pěstovaná v rámci strategických studií. Tak jako se policejní vědy rozvíjely v rámci policie a jejích akademických, výzkumných a vědeckých institucí, strategická studia se rozvíjela v rámci armády a jejích akademických, výzkumných a vědeckých pracovišť. V rámci bezpečnostní vědy dochází k průniku a syntéze těchto dvou směrů a teoretickému, metodologickému a personálnímu obohacení vznikající bezpečnostní vědy.

Bezpečnostní věda představuje vhodnější konceptuální rámec pro teorii i praxi bezpečnostní problematiky než policejní vědy z následujících důvodů:

- vědní disciplína se vymezuje buď problémově, či vůči výseku reality-jsoucna. Tak lze zakotvit bezpečnostní vědu, zatímco policejní vědy jsou orientovány na činnosti, tedy převážně technologicky;

- policejní vědy jsou nově se utvářející disciplína. Charakterizuje ji stimulace k jejímu utváření ze společenské praxe. Jejím předmětem není výsek reality existující nezávisle na existenci lidí a společnosti jako je tomu v případě přírodních věd, její předmět vzniká činností lidí. Potřeba policejní vědy se vynořuje v reakci na masivní porušování společenských funkcí a na makrospolečenskou sociální deviaci. Stimulace ke konstituování policejní vědy vychází proto z reflektovaných problémů společenské praxe. Tento způsob vznikání vědní disciplíny má svá úskalí. Jedním z nich je nebezpečí pragmatismu, nesystémovosti a neprovázanosti teorie a metodologie. Ve snaze vyhovět tlaku praxe po návodech k řešení, disciplína může ustrnout na prvoplánovém reagování na dílčí problémy a nebudovat ucelenou teorii a metodologickou výbavu. Toto riziko při konceptuálním rámci bezpečnostní vědy se výrazně snižuje;

- výsek reality, na kterou je zaměřen bezpečnostní zájem, ať teoretický či praktický, vzniká činností lidí. Do toho patří i činnost policie, která více či méně je také subjektem činností s bezpečnostním rizikem. V České republice je např. aktuálním problémem průnik organizovaného zločinu do policie. I z tohoto důvodu je metodologicky relevantnější bezpečnostní věda jako věda teoreticky založena o „patro výše“ vůči policejní problematice;

- vztah bezpečnostní vědy a policejních věd lze chápat analogicky jako biologii člověka a medicínské vědy. Bezpečnostní věda je v tomto systému základní vědeckou disciplínou a policejní vědy jsou vědy aplikované či praktické;

- zkoumání činnosti policie lze chápat jako podmnožinu, subsystém, podtéma bezpečnostní vědy.

Bezpečnostní věda oproti policejním vědám poskytuje relevantnější teoreticko-metodologický rámec pro budování teorie, která by vytvořila:

1. gnozeologický nástroj k reflexi bezpečnostních rizik;

2. nástroj k vytváření koncepcí na úseku bezpečnosti;

3. byla schopna implantovat moderní poznatky a moderní metodologii relevantních vědních disciplín;

4. stala se logickou součástí struktury věd.

Sledujeme-li vývoj zkoumání tématu bezpečnost, vývoj bezpečnostní vědy a vývoj policejních věd, můžeme pozorovat jejich proměnu a vývojové trendy. Policejní vědy se stále výrazněji etablují jako vědy zaměřené na policii, její činnosti, výběr a přípravu specialistů, historii, místo policie ve společnosti, speciální policejní činnosti. Zvláště do kriminalistiky se přenášejí nejnovější vědecké poznatky dalších věd, které proměňují tradiční kriminalistiku. Příkladem může být genetika a její využívání kriminalistikou. Exkluzivní místo mezi policejními vědami bude patřit kriminologii. Novou etapu v činnosti policie a následně policejních věd představuje nástup nových informačních a komunikačních technologií a obecně utváření informační společnosti. Nové technologie proměňují veškerou lidskou činnost, tuto proměnu charakterizuje písmenko „e“ před názvem aktivity: e-shop, e-banking, e-mail, e-learning atd. Digitalizace životního stylu a člověka se samozřejmě nezastaví před branami zločinu, takže se již plně rozvíjí kyberkriminalita (e-kriminalita), na kterou musí policie reagovat. Tato rychle rostoucí kriminalita, která roste nejen počtem událostí, ale novými formami zločinu, se nepochybně stane významnou součástí policejních věd. Je zde nebezpečí, že policejní vědy a policie budou zaostávat za e-zločinci s vysokou znalostí IT. Policejní vědy proto musí policii vybavit pro boj s touto moderní kriminalitou 21. století. Do budoucna můžeme mluvit o e-policii či kyberpolicii.

V poslední fázi svého vývoje policejní vědy pokročily ve vymezení předmětu disciplíny. Ustoupily ze své pozice disciplíny vymezené předmětem „bezpečnost“ a rozvíjejí se jako disciplína zabývající se policejními aktivitami. Vůči bezpečnostní vědě se vymezily jako její součást s dílčím a konkrétním předmětem svého zkoumání.

Bezpečnostní věda se etablovala a již víceméně není pochyb, že právě ona poskytuje vhodný rámec pro řešení bezpečnosti v globální civilizaci. V České republice i v současné době akademické ho kvasu a velké dynamiky vysokého školství v nebývale krátkém čase vznikl na celé řadě vysokých škol obor bezpečnostních studií, přičemž nepochybně páteřní disciplínou těchto oborů je bezpečnostní věda. Pluralita pracovišť zákonitě přináší pluralitu přístupů a potenciál vědeckých diskusí stimulujících další rozvoj vědní disciplíny.

Sledujeme-li práce jednotlivých autorů zabývajících se bezpečnostní vědou, můžeme pozorovat obecné trendy ve vývoji bezpečnostní vědy. Tyto trendy jsou zvláště patrné u Ladislava Hofreitera. Jeden z trendů je pohyb od konkrétního k obecnému. Dále je to reflexe multidisciplinárního charakteru bezpečnosti a z toho vyplývající teoreticko-metodologické požadavky na bezpečnostní vědu. Mluví se o multidisciplinaritě a interdisciplinaritě, komplexním a systémovém přístupu. Teprve metodologie naplňující tyto požadavky je schopna zkoumat bezpečnost, která je komplexním, multipolárním a multiaspektovým jevem. Tyto požadavky lze snáze vyslovit než naplnit ve výzkumné a vědecké práci.

V čem jsou specificky u bezpečnostní vědy metodologická úskalí? Tradiční vědy jsou schopny si z reality vyjmout ke zkoumání určitou rovinu, segment reality, a tou se zabývat. Bezpečnost je stav entity, na níž se podílejí všechny roviny skutečnosti, přičemž každou rovinou skutečnosti se zabývá specifická vědní disciplína se svou vlastní metodologií. Při multidisciplinárním přístupu je představitelný paralelní nebo následný výzkum se samostatnými výsledky, z nichž pak vychází buď určitá syntéza, či soubor výsledků. Ovšem interdisciplinární výzkum klade daleko větší nároky.

Objevují se názory (Hofreiter), že bezpečnostní věda (sekuritologie) patří do společenských věd. O tomto zařazení mám určité pochybnosti. Argument pro toto zařazení je, že předmětem disciplíny je sociální skutečnost či člověk. Ovšem pokud bezpečnostní jevy jsou multiaspektové a multidisciplinární, ne zcela se bezpečnostní věda do tohoto zařazení vejde.

Zásadní problém nastává při posunu vymezení předmětu disciplíny od konkrétně sociální k abstraktní. Při těžišti definice na pojmech entita a bezpečnost entity se dostávám se zařazením disciplíny do jiné skupiny vědních disciplín. Řadou aspektů se blíží teorii systému, kybernetice. Logicky v dalších krocích v rámci bezpečnostní vědy dochází k aplikaci na sociální skutečnost, společnost, další sociální entity a člověka.

Bezpečnostní věda se zabývá ohrožením a riziky pro existenci entity, její struktury (systému) a naplňování jejích funkcí. Rozpracovává obecnou teorii bezpečnosti, analyticky vyhledává rizika a zpracovává koncepce odstraňující či snižující bezpečnostní rizika entity (systému). Definovanou entitou (systémem) může být člověk, lidská civilizace, stát, společnost, virtuální entita atd. Bezpečnostní věda má multidisciplinární charakter a jejím předmětem je bezpečnost entity.

Při zajišťování bezpečnosti jsou možné různé přístupy. Z hlediska bezpečnosti je nejdůležitější reflexe bezpečnostního tématu v bezpečnostní teorii, která umožňuje adekvátní reakce v rozpracování bezpečnostních koncepcí a prakticko-politických opatření. Bez této teorie jsou finanční prostředky a lidské zdroje vynakládány neefektivně. Při absenci skutečné bezpečnostní teorie, založené na solidních teoreticko-metodologických základech, je nebezpečí nahodilého, „ad hoc“ rozhodování na základě chybných informací. Riziko chybných či přímo katastrofálních rozhodnutí tím samozřejmě narůstá. V současné globální, jaderné a informační civilizaci dosáhla rizika a hrozby nejrůznějšího charakteru kritické meze a bezpečnostní věda a její rozvoj a aplikace v realitě by měly mít pro lidstvo nejvyšší prioritu.

1 Příprava policistů na specializované vysoké škole má v ČR má více než třicetiletou tradici.

2 PŘEDMĚT BEZPEČNOSTNÍ VĚDY

Jak na otázku, co je bezpečnost a vůči „čemu je tato bezpečnost“ vztažena, reagují různí autoři? Jak je poznávací pole ve směru k bezpečnosti pokryto ve smyslu vývoje? Tato otázka je klíčová vzhledem k multiparadigmatičnosti disciplíny, protože stanovení bezpečnosti a k čemu je bezpečnost vztažena lze považovat za osu paradigmatu.

Ze směru od policejní reflexe je prostřednictvím Viktora Porady bezpečnost vymezena jako „velmi složitý multidimenzionální sociální fenomén, který se spojuje s rozmanitými formami lidského chování a existence“ (Porada, 2011, s. 89). V tomto pojetí je bezpečnost omezena na lidské chování a sociální sféru jsoucna. Tedy nejenže bezpečnost je chápana v úzkém segmentu, do kterého nepatří nic mimo svět člověka, ale bezpečnost není spojená ani s fenomény mimo lidské chování.

Miroslav Mareš a Petr Zeman v souladu se zahraničními autory (Barry Buzan, Ole Waever a Jawo de Wilpe) sledují bezpečnost na objektu či referenčním objektu, přičemž „tímto objektem je zpravidla stát či mezinárodní organizace“ (Mareš 2002, 2010).

Také v tomto vymezení, které je sice již na obecnější úrovni a postihne více fenoménů a objektů, je bezpečnost redukována na svět člověka. Použitím pojmu objekt se potlačuje možná subjektivní stránka, která může být ve vztahu k bezpečnosti významná. Proto stejně jako u týmu Barry Buzan, Ole Waever a Jawo de Wilpe nepovažují použitý pojem referenční objekt z hlediska paradigmatu bezpečnosti za konečný.

Pro tým Bary Buzan, Ole Waever a Jawo de Wilpe „bezpečnost je synonymem pro přežití čili zachování existence“ (Buzan, 1998,s. 31). Absolutní hledisko (přežití, zachování existence) považuje tým za zjednodušující a nepostihující celou podstatu bezpečnosti. Fenomény, procesy a události, které vedou k smrti a zániku, tvoří jen menší podíl z hrozeb a rizik. Ohrožení a riziko pro funkce, strukturu, reprodukci, majetek, zdraví je více než existence.

Pro Ladislava Hofreitera „predmetom skúmania securitológie je bezpečnosť človeka a ostatných systémov, ktoré sú nevyhnutné na zaistenie životných podmienok človeka“ (Hofreiter, 2009, s. 16). V pojetí L. Hofreitera je bezpečnost vztažena ke dvěma kategoriím, k člověku a k systémům, ovšem specificky definovaným systémům. Jedná se o systémy, které jsou nevyhnutelné pro život člověka. Zajištění člověka je chápáno velice široce, takže vlastně obtížně najdeme systém, který nezajišťuje život člověka. Toto duální vymezení (člověk, systém) je mezistupeň na cestě teorie bezpečnosti k abstraktní rovině.

Předmětem bezpečnostní vědy není segment skutečnosti ( jsoucna), tak jako je tomu u většiny vědních disciplín, ani oblast činnosti člověka, jako např. u pedagogiky, ale atribut, přesněji stav entity, tímto atributem je bezpečnost. Předkládané pojetí teorie bezpečnosti stojí na dvou pilířích: na abstraktně a obecně pojatých kategoriích bezpečnost a entita. Proto pro bezpečnostní vědu a pro teorii bezpečnosti je zcela zásadní vymezení kategorie bezpečnosti. Tato obecná rovina je výchozí pro aplikaci bezpečnosti konkrétních entit, jako je člověk, stát a lidská civilizace.

Entita je „filozofický termín vyjadřující něco jsoucího, existujícího“ (Stručný, 1966, s. 104). Entita je rozlišitelná vůči ostatním entitám a vůči svému okolí.

Bezpečnost je stav entity, v němž není narušena či ohrožena její existence, struktura a funkce. Je to v širším významu stav harmonie, homeostáze, který je výjimečný.

2.1. Bezpečnost statická a dynamická

V čase dochází k výchylkám, k oscilaci kolem tohoto stavu. Čím větší výchylka od stavu harmonie, tím větší ohrožení entity, tím menší bezpečnost. Takto je vymezena bezpečnost entity v jejím fixním stavu, tedy vůči její pevně definované struktuře a funkcím. Je to stav entity v daném čase a prostoru, nepostihuje vývoj a dynamiku entity. Takto vymezenou bezpečnost nazývám statickou bezpečností.

Avšak pohyb, změna, dynamika, vývoj jsou součástí jsoucna v celém jeho projeveném spektru. Ve vztahu ke statické bezpečnosti bychom museli říci, že život, vývoj, evoluce jsou největší bezpečnostní rizika pro existující entity. Z tohoto pohledu musíme zohlednit dynamický aspekt jsoucna a definovat dynamickou bezpečnost. Jedná se o takovou bezpečnost entity, v níž nejsou ohroženy nejen její existence, funkce a struktura, ale ani jejich vývoj a vývoj entity jako takové.

Za vývoj entity a jejích funkcí a struktury považujeme takové změny, které vedou k cílovému stavu entity. Zde se dostáváme k další neurčité proměnné, kterou je cílový stav. U některých entit cílový stav známe (např. u člověka v prenatálním stavu víme, že cílovým stavem je novorozenec a medicína tento cílový stav zná velmi přesně a zná i stavy, kterými jedinec v prenatálním vývoji prochází, takže může kontinuálně porovnávat realitu a žádoucí stav).

U většiny entit však explicitně cílový stav neznáme. Aproximativně můžeme vyvozovat cílový stav entity z její dynamiky při sledování vývoje z minulosti do současnosti. Analýzou proměn jevové stránky entity v čase se můžeme přibližovat k podstatě entity v jejím dynamickém módu. Tento přístup můžeme vidět v astronomii, kdy z dosavadních a doposud probíhajících procesů jsou vyvozovány budoucí stavy astronomických entit a vesmíru jako celku. Z hlediska člověka jako druhu (entita člověk), můžeme za cílový stav určité fáze vývoje od primátů přes hominidy považovat člověka a veškeré faktory působící na vývoj směrem od primátů k člověku v tomto směru označit za neohrožující dynamickou bezpečnost entity. Při sledování vývoje z minulosti do současnosti můžeme analyzovat konkrétní události, jevy, obecně realitu promítnutou do artefaktů, které můžeme reflektovat, zkoumat a na základě výsledků analýzy dojít k zobecňujícím závěrům. Cesta od primátů k člověku zanechala v přirozeném světě reálnou stopu, která umožňuje vyjádřit se obecněji ke vzniku člověka a k jeho pozici v rámci života na zemi. Známe dosažený stav, a tudíž lze posuzovat faktory ovlivňující dynamickou bezpečnost člověka jako druhu. Ovšem pouze na evoluční ose do přítomnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Úvod do teorie bezpečnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.