© Julie Franková

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN 978-80-7229-669-9 (tištěné)

ISBN 978-80-7229-801-3 (epub)

ISBN 978-80-7229-802-0 (mobi)

Julie Franková

ZÁKAZ LÁSKY ANEB V SLZÁCH

Ženu můžeš ničit, ale jen dočasně.

Opravdová žena se sebere,

nasbírá sílu

a vrátí se silnější.

Předmluva

Někdo nemá štěstí v životě, někdo nemá štěstí v lásce. Můj život byl jeden velký průšvih, ale lásku jsem poznala. Naivně jsem si myslela, že to je to nejkrásnější a nejdůležitější. Není to tak. Když je láska nešťastná, pryč od ní. Je to ztráta času.

Lásky se nenajíte, láska k životu nestačí, pokud jí není přáno.

Nefungující vztah je jako vztah za trest – ať s láskou, či bez ní.

Je mi 45 let, mám pět zdravých dětí. Vystudovala jsem gymnázium a pedagogickou školu, pracuji jako učitelka mateřské školy.

Mám vlastní dům, žiji sama se třemi dětmi, dvě jsou už dospělé. Moje původní rodina bydlí dvěstěšedesát km daleko od Opavy, od místa, kde jsem našla svůj domov.

Mám spoustu přátel, ale i nepřátel, a to jen proto, že jsem se zamilovala do nesprávného muže.

Postavy v knize jsou zaměněné s reálnými osobami.

Podobnost může být náhodná.

Věnování

Tuhle knížku jsem původně chtěla věnovat svojí lásce, o které jsem si myslela, že je jediná.

Časem jsem přišla na to, že to byl pouhý omyl. Prošla jsem v životě hodně blátivou cestu, zažila jsem domácí násilí a spadla na úplné dno. Psychika člověka je vrcholně prostudovaná, ale pomoct si musíte sami.

Chci svoji knížku věnovat všem lidem, kteří mají mozek na správném místě a dokážou zraněným lidem pomoci, ne do nich kopat. Budu ráda, když si třeba někteří z vás uvědomí, že jsou vlastně šťastní.

Protože nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř.

A dál už se začtěte do mých řádků. Všechna moje písmenka jsou jenom vaše.

Deprese

Ležím v posteli a myšlenky mi tancují v hlavě, vůbec je nemám uspořádané, bojím se, co bude, hlava bolí, žiju jako zvíře, cítím jen hlad a žízeň, přestala jsem vnímat lásku, hněv. Snad nenávist k lidem – tu pociťuji velmi dobře k těm, kteří mi tolik ublíži li a naučili mě nenávidět.

Lidé jsou savci a cho vají se děsně, nezapřou zvířecí pudy, bezsrdcatí jedinci, kteří budou škodit ostatním, svědomí a charakter jsou jim cizí, zdegenerované plemeno. Páchají zlo na lidech, kteří cítí a požírají jejich život, čekají, až zemřou. Tak dlouho dokážou štvát oběť, dokud nevyhrají. Pár jsem jich potkala, narazila na ně jako na ostnatý drát. Jsem zraněná, nedůvěřivá, avšak obohacená o zkušenosti s blbci.

Už si naivně nemyslím, že svět je dobrý.

Před dvěma lety se jedna taková moje kamarádka přetvařovala, byla až výjimečně milá, říkala jsem si, to je fajn, že jsou takoví lidé mezi námi. Potvora to byla, zašla se svým manželem ke mně do práce, pomluvili mě, vymysleli si nepravdy, aby dosáhli cíle a mě připravili o práci. Ředitelka uvěřila a já byla v háji!

Sama se třemi dětmi na dlažbě. Nejhorší je, že se nedopouštíte nevhodného jednání, a taková pipka z vás udělá štvanou zvěř.

Styděla jsem se a nedokázala jsem s tím nic udělat, křivda bolí dlouho. Požírači masa.

Kolegyňka, se kterou jsem pracovala ve třídě a která na pomluvách měla svůj podíl, do roka zemřela.

Zastali se mě rodiče dětí, tenkrát svolali schůzku a chtěli vysvětlení po ředitelce, proč jsem nedostala prodlouženou smlouvu. Snad jsem utkvěla v jejich srdcích, snad jsem svoji práci dělala dobře, jejich reakce mě potěšila a přes svou velmi zlou situaci jsem měla radost, že jsem za sebou nechala něco dobrého a laskavého. Pravda je taková, že jsem měla jejich děti ráda, uměla je utěšit, utřít slzičky a občas na chviličku suplovat maminku. Vzpomínám si na Andělku, kterou jsem konejšila denně, nechaly mi s maminkou ušít velikánskou Andělku, která dodnes visí nad mou postelí. Vzpomínám a děkuji.

Veřejně jsem jim poděkovala a prohlásila, že pod ředitelkou, která dá na pomluvy, aniž by si je ověřila, bych už stejně pracovat nechtěla. Zklamala mě. A já si jí tolik vážila, obdivovala jsem ji. Až do jisté chvíle.

Poslední den, kdy jsem se loučila se školkou, přinesl poslíček dvě nádherné lucerny a obrovský pugét růží s věnováním a poděkováním od dětí a jejich rodičů.

Dodnes jsou to moji přátelé, se kterými se obejmu, když se potkáme. Je to hřejivé a milé.

Sama v domě

Jsem sama ve starém domě, bývalém lihovaru. Byl postavený v roce 1827, třikrát tu prošla válka, už vím, proč byly války, vím to. Je mi čtyřicet pět, prožila jsem krásné, hnusné, shnilé i zlé časy.

Sedím doma, koukám do zdí, jsem bez práce a bez přátel, všechny mám daleko, zůstali jen v mé mysli, občas na facebooku. Nezapínám televizi ani rádio, miluji ticho a mučím se svými pocity, čekám, jestli mě zabijou stresy, anebo můj manžel, který sedí ve vazební věznici za to, že týral mě a mé děti.

Vždycky jsem bojovala za štěstí, lásku… Dobojovala jsem!

Sedím tu sama, děti jsou na prázdninách u mé mamky a já čekám, kdo přijde. Nemoc, nebo někoho pošle můj manžel? Kdoví s jakými kumpány se ve vězení dal dohromady!

Domácí násilí

Psychickému a fyzickému násilí podléhá za zavřenými dveřmi domácností víc lidí, než jsme ochotni si připustit, protože se o něm mluví minimálně.

Oběti se bojí dalších trestů ze strany tyranů. A agresoři? Ti mají pocit, že vlastně nic špatného nedělají, protože to myslí dobře. Ale pro koho dobře?

Agresor se vždycky snaží svoji oběť odstřihnout od rodiny, přátel a peněz.

A tak začal můj podělaný život

Bylo mi sedmnáct let, když mi naši řekli, že se budou stěhovat sto kilometrů daleko. Já dělala gympl, šoupli mě do podnájmu k rodinnému kamarádovi.

Zpočátku jsem se styděla, když jsem šla po schodech do svého nového bydliště s igelitovou taškou v ruce a potkala jsem muže, co mě ve spěchu oslovil:

„Ahoj Aničko, tady máš klíče, na stole máš dopis, ať se ti u mě líbí.“

Já ale přece nejsem Anička, je hloupý? Neřekli mu, jak se jmenuju? Potřebovala jsem někde bydlet do doby, než odmaturuju, pak se očekávalo, že si najdu práci i byt. Budu plnoletá, tak se budu muset starat sama o sebe.

Nový domov

Odemkla jsem byt v paneláku, bylo to fajn, sama, byteček sice poloprázdný, přítel švagra Hynek byl čerstvě po rozvodu, tedy měl hnízdečko vybrané, ale mně se líbilo. Už ten klid, který jsem nasála, žádný rodiče, klídek, pohoda, nikdo mi nebude diktovat, co mám dělat, nikdo se kvůli mně nebude hádat.

V dopise od Hynka ještě stálo:

„Milá Aničko, jsem rozvedený a moc jsem si přál dceru, vysnil jsem si malou Aničku, ale to se mi nikdy nesplnilo, promiň, že tak budu říkat Tobě. Vítám Tě u sebe doma a věřím, že se Ti tu bude líbit.“

Vybalila jsem si věci, tedy spíš vytáhla tři kousky z igelitky a dala je do prázdné skříně. Měla jsem připravenou postel na stupínku, pracovní stůl, pokojík byl velmi útulný, pak kuchyň, obývák, tady byl jen koberec a telka, ale to stačí, a ložnice, tam jsem nevstoupila, ta byla jeho.

Hynek dorazil a já byla v rozpacích, nikdy předtím jsem nebyla sama takto s mužem, bylo mi teprve 17. Ale on byl tak hodný a správný, velmi brzy jsem se skamarádila i já s ním. Každou chvilkou, kterou jsem s ním strávila, mi nahrazoval mámu i tátu, viděla jsem v něm milujícího rodiče, asi jsem byla praštěná, ale začala jsem ho mít ráda a snila jsem o tom, aby on byl můj táta, protože ten můj mě měl jen málo rád.

Pomyslila jsem si, to je super, že jsem tady, konečně skončilo to hloupé období. Co jsem byla doma, mamka s taťkou se stále kvůli mně hádali, byla jsem pátá a nechtěná.

Měla jsem nového tátu. Každé ráno mě budil.

„Aničko, vstávej, udělal jsem ti kávu, ať ti nevystydne,“ dal mi voňavý hrníček k nosu. Byl na mě tak hodný!

„Máš všechno do školy? Nepotřebuješ nic? Odpoledne se budeš učit na maturu, jo?“ Stále měl starost, jestli jsem připravená.

Mně to bylo docela jedno, nebyla jsem do školy zakousnutá, snad proto, že jsem měla pocit, že je to každému jedno. Udělám maturitu, neudělám, vzal to čert. Jednou jsem přijela ze školy a on na psacím stroji vypracovával moje maturitní otázky, byl tak zlatý. Nikam mě nepouštěl, nesměla jsem s holkama na diskotéku, nikam, řekl mi: „Aničko, jestli tu chceš se mnou být, budeš mít každý den hotovou večeři v devatenáct hodin, budeš prát a občas spolu uklidíme.“ Peníze, které mu naši dávali jako nájemné, mi nechával, vlastně jsem bydlela zadarmo.

Rodiče jsem už neviděla, nikdy za mnou nepřijeli, jen občas se stavili u mé sestry a nechali mě pozdravovat. Hynek byl úžasný, učil mě vařit, nosit talíře jako číšník, naučil mě svíčkovou a domácí knedlíky, říkal:

„Co bys byla za ženskou, kdybys neuměla pořádné knedlíky, to se dělá tak. Musíš vypracovat těsto, hrát si s ním, čím déle, tím lepší knedlíky budou.“

Když jednou Hynek nebyl doma, mi to nedalo, bylo to až po čase, kdy jsem se otrkala, otevřela jsem ložnici a zůstala v šoku. Hynek spal na posteli se starou malou matrací, v manželské posteli byly spíš jen holé rošty, zatímco já měla v pokojíčku to nej nej nej. Uvědomila jsem si, jak je Hynek obětavý, dostalo mě to.

Ten večer jsme spolu koukali na televizi, leželi jsme na zemi a on povídá:

„Aničko, kdybys věděla, jak je těžké ležet vedle takové holky…“ Nechápala jsem, nebo snad ano, ale byl to muž v pozici mého táty, bylo mu třiatřicet roků, bože, takový stařec.

Dívala jsem se dál na televizi a jeho řeči nechala procházet kolem sebe bez reakce a povšimnutí.

Nastal den maturity, celý večer jsem přemýšlela, co si vzít na sebe, vymyslela jsem si já nevím co, už si nepamatuji, měla jsem pár starých cárů, co jsem podědila po sestrách, šla jsem do koupelny, a když jsem vylezla, stál Hynek v předsíni a držel krásné šaty. Lidi, on mi koupil šaty!

„Aničko, tady máš něco na sebe, ať mi neuděláš ostudu.“

Byly tak krásné, začala jsem plakat, objala ho, s láskou jsem ho stiskla kolem krku, byl to tak nádherný pocit, když na vás někomu záleží!!!

Maturitu jsem udělala. Když jsem přijela domů, Hynek seděl u stolu, vypadal nervózně, prožíval to jako skutečný táta.

„Udělala jsi to?“

„Ano.“

„To je dobře. A zavolalas to rodičům?“

„Nezavolala, myslím, že je jim to stejně jedno.“ Přesto mi dal telefon do ruky, já zavolala mamce, řekla jsem jí, že mám maturitu, a ona na to: „To máš štěstí.“

Tolik k Hynkovi a maturitě.

V té době jsem se postupně zamilovávala do Matěje, byl to kluk z textilky, holky po něm koukaly, a tak jsem ho chtěla i já, maturoval rok přede mnou, byla jsem tak hloupá!

Jen abych je naštvala, začala jsem s Matějem randit. Vodili jsme se za ručičku, muckali se, tenkrát jsem myslela, že je to láska jako trám, bylo mi čerstvých osmnáct.

Matěj byl se mnou u předávání maturitního vysvědčení a to byl moment, kdy se o něm dozvěděl i Hynek.

„Aničko, ty chodíš s Matějem? To není kluk pro tebe! Jsi mladá, počkej s tím chvíli. Máš na víc!“

Byl na mě strašně naštvaný. Začala jsem řvát:

„Já ho miluju, budu s ním!“

Hynek byl naštvaný, ale to časem vyprchalo, pak už byl jenom smutný. Scházela jsem se s Matějem.

Po maturitě jsem chtěla od Hynka pryč. Od chvíle, kdy zjistil, že s někým chodím, byl odtažitý, mrzutý. Chodili jsme spolu běhat a vždy mě úplně odrovnal. Běhávali jsme tak daleko, nemohla jsem ani dech popadnout, tenkrát mě úplně ničil, dnes na to vzpomínám ráda.

„Aničko, makej, makej, vydrž ještě kousek!“ Doběhli jsme domů a já šla do horké vany masírovat si lýtka. Hynek mi skutečně dával do těla. Přestože jsem v tu dobu byla vysportovaná, tedy myslela jsem si to, ve škole jsem vyhrávala kdejaké soutěže, nestačilo to k tomu, abych se vyrovnala náročnému Hynkovi. Byl to fotbalista a po mně vyžadoval pořádnou kondici, měla jsem to na něm ráda.

Pár dní po maturitě jsem jela stopem za našima, bydleli daleko, zastavil mi tlustý kudrnatý chlap, strašně funěl. V autě jsme si povídali.

„Tak vy hledáte práci? Chtěla byste dělat servírku u nás v hotelu? Já jsem kuchař a určitě by se tam našel i pokoj pro vás.“

Hned jsem kývla, představa, že si konečně budu vydělávat a budu bydlet sama, byla úžasná!

Doma jsem to naservírovala Hynkovi hned po večeři, ale jeho reakce byla šílená.

Prý mi už práci našel, mám dělat ekonomku v kanceláři.

„Bydlet můžeš tady, Aničko.“

Ale já, tvrdohlavá, nee.

„Hynku, je mi osmnáct, chci být volná, chci si dělat, co chci, jsem dospělá, mám ráda Matěje a chci být s ním.“

Dva dny nato jsem se sbalila a odjela do hotelu na Malé Skále, kde mi začal nový život, ten dospělácký.

Hynek se se mnou rozloučil.

„Aničko, přeji ti, abys byla šťastná, chtěl jsem, abys byla tady, nikdo tě nevyhazuje, ale je to tvoje rozhodnutí a já ti bránit nebudu.“

Objal mě a hned druhý den emigroval do Německa.

Nechtěla jsem tomu věřit…

Matěj studoval vysokou chemickou v Poděbradech, jezdil za mnou do hotelu, jak to šlo, a pomáhal mi pinglovat. Strávili jsme krásné časy, měli jsme spoustu kamarádů, Matěj hrál dobře na kytaru a já s ním zpívala, lidé nás poslouchali a my byli spokojení. Měli jsme peníze, užívali jsme si plnými doušky! To byly krásné časy!!!

Nedokázala jsem si představit, že bych trávila Vánoce sama na hotelovém pokoji. Matěj mě vzal k sobě domů a už jsem s ním zůstala, tehdy jsem si myslela, že navždycky.

Jak to vidím dnes? Když na to kouknu očima ženy, která si prožila kus pekla, musím říct, že jsem nemohla být stupidnější. Byla jsem tele a Hynkovi jsem strašně ublížila.

„Hynku, odpusť mi, prosím.“

Občas mi z Německa napsal dopis, ve kterém stálo:

„Aničko, nikdy nedávej moje dopisy nikomu číst, nikdo by to nepochopil, nikdo tě nezná tak jako já, vím, že jsi jiná, kdybys cokoliv potřebovala, jsem tu pro Tebe.“

Věděl, jak jsem komplikovaná. Při vzpomínkách na Hynka brečím, tolik se mi po něm stýská. Viděla jsem ho pak už jenom jednou, na svatbě mojí sestry. Přijela jsem tam s Matějem, tehdy už s mým prvním manželem. Hynek hrál na klávesy a zpíval jim tam. Byla jsem překvapená, nikdo mi neřekl, že tam bude také.

Nečekaně mě vyzval, abych s ním šla ven, měl kytaru, nabídl mi židli, ať se posadím, usedl vedle mě a začal hrát písničku se slovy:

„Aničko, tu jsem složil pro tebe.“

Už si ji moc nepamatuji, ale přeci jen mi nějaké sloky utkvěly v paměti:

„Mohlo by se stát,

že se v dobách zlých zase ukážeš. Uvidím tě rád,

teď mi zbyla jen vůně z polštáře.

A při loučení nechej slzy v očích, s životem se prát

můžeš třeba hrou,

z níž se hlava točí…“

Pocítila jsem takovou bezmoc… Asi jsem mu měla říct, že vím, dnes už vím, že mu na mě tolik záleželo, že jsem blbá a nemožná.

Chtěla jsem vrátit čas. To už nešlo. Milovala jsem ho víc než otce, tolik mi pomohl.

Pokud máš nejlepšího přítele, udělej si čas a řekni mu, co pro tebe znamená

Hynek žije v Německu, na hranici s Holandskem, oženil se, má dceru Miu, je šťastný.

Dodnes k němu chovám úctu. Když to vezmu z pohledu zralé ženy, on byl tenkrát mladý mužský. Nastěhovali mu do bytu osmnáctku, nikdy, nikdy si nedovolil dát mi návrh, nikdy se mě nedotkl. Nahradila jsem mu dítě, o které se chtěl starat, a já si z něho udělala super tátu. Je to hluboké přátelství. Dodnes si občas zavoláme přes skype, řekneme si, co je nového. Nikdy mu nepřestanu být vděčná za to, jak mi v životě pomohl.

Vzala jsem si Matěje, manželství 1

Zase už brečím, jen si vzpomenu. Už tehdy jsem byla kádr na špatná rozhodnutí.

Vzala jsem si Matěje, naplánovali jsme svatbu a já byla velká frajerka, co si hrála na vdanou paničku s vlastním bytem, který jsme dostali od textilky. Otěhotněla jsem, a přestože jsem o mrně v 9. týdnu těhotenství přišla, během šestinedělí se na svět škrábal další prcek, tentokrát bylo všechno v pořádku.

Narodil se syn Ota, za rok a půl dcera, jak jinak nežli Anička. Toužila jsem dát jí jméno po sobě, tedy spíš po Hynkovi.

Když jsme s Matějem slavili páté výročí sňatku, řekl mi:

„Luci, nalijme si čistého vína, stejně by ses to dozvěděla od cizích lidí, a to nechci, ať to raději víš ode mě.“

Znělo to strašidelně, ale bylo to ještě horší.

„Už rok se scházím s jinou, jmenuje se Iva, je švadlena a občas nás někdo viděl, jak se držíme za ruku, ale nikdy jsem s ní nic neměl, přísahám, ani pusu jsme si nedali.“

Blbec, myslel, že tomu uvěřím. Ty bláho, on s ní randil, když já chodila s bříškem!

Šetřila jsem peníze pro nás a pro děti, zatímco on rozhazoval za nějakou mrchu.

Tehdy jsem hodně zariskovala, v mrazáku se chladila vodka, já se zhluboka nadechla a pila a pila, co jsem zvládla na jeden dlouhý lok, pak sedla do auta a jela tři kilometry za ní, za tou sviňuchou, chtěla jsem si to s ní vyřídit, zazvonila jsem, ona vylezla, byla hodně překvapená, bodejť ne, když mě tam viděla podnapilou a autem.

„Když Matěje chceš, tak si ho vezmi, já už ho nechci!“

To už ale dorazil i on, jel na kole za mnou. Iva se do něj pustila:

„Hele, vezmi si svoji ženu domů, je napitá a blbne.“

Matěj mě odvezl domů. Omlouval se, klečel.

„Luci, já s ní vážně nic neměl, jen jsme byli párkrát na večeři, na procházce, nic víc.“

Snažila jsem se mu odpustit, měli jsme dvě děti, ale nešlo to.

Ztratila jsem k němu důvěru.

Každý víkend jsme dál jezdili na výlety, lezli po skálách, bylo to super, šlapali na kolech, sportovali jsme a mě to bavilo.

Sice jsem mu nedokázala věřit, ale stále jsme byli rodina.

Matěj nebyl špatný chlap, jen byl nevyblázněný, vždyť si mě bral v 19 letech, byli jsme oba ještě děti, co mají děti. Dnes to nedokážu pochopit, snad i naše mentalita se tenkrát zbláznila.

Nastoupila jsem do práce jako učitelka na zvláštní školu, manžel budoval stavební firmu, se kterou jsem mu pomáhala, chlapi opravovali domy bez použití lešení, jen se vázali na lana pomocí horolezecké techniky.

Začala jsem žít ve svém světě, práce, děti, svému manželovi jsem nevěřila vůbec nic.

Když spustil, přijdu z práce později, zdržel jsem se tam a tam, nedostali jsme zaplaceno, nevěřila jsem jedinému slovu. Vždy a za vším jsem viděla tu jeho krásku s krátkými vlasy a asi dvaceti kily navíc, ta jeho Ivana Mařena!

Jednou jsem šla po Jablonci, tam jsme s Matějem bydleli, a uviděla jsem ji v autobuse, když jsem chtěla přejít silnici s kočárkem. Vyplázla jsem na ni jazyk, co koukáš, ty hlupačko, pomyslela jsem si.

Hlavně že se Matějovi vždy líbily dlouhovlásky, to bylo fakt trapné, tahle jeho měla hlavu jako mech, ostříhaná jako chlap, pohybovala se jako chlap.

Matěj odjel na zakázky do Prahy, sama jsem mu k tomu pomohla, přála jsem si klid, chtěla jsem být sama, nechtěla jsem s ním už spát, sexuální touhy jsem dala do mrazáku.

Matěji, mě bolí hlava, nebo jsem dělala, že spím, menstruaci jsem měla i dva týdny, manžílek tomu věřil, chudáček. No, podařilo se mi ho dostat pryč, pocit, že ho strkal do jiné ženy, mě natolik ovládal, že se mi chtělo grcat.

Nevěra za nevěru

Našla jsem si Luďka, snad odplata za manželovu nevěru.

Manžel Matěj odjížděl za prací, přijel jen jednou za dva týdny, vyprat prádlo, naše manželství šlo pomalu do kytek.

Já si našla milence, snad z potřeby mu to oplatit, nevím. Vybudovala jsem si vlastní svět. Užívala jsem si to, vydělávala jsem peníze, občas si koupila něco na sebe, hrála si na paničku, která se nakrucovala před milencem Luďkem.

Bylo to hezké období, i když pyšná na to být nemohu.

Když to zhodnotím dnes, byli jsme s Matějem blázniví a nezodpovědní, on honil kdejakou sukni a já se naučila žít sama, nedokázala jsem mu důvěřovat, a tak jsem tu hloupost udělala taky.

Luděk byl fajn, když jsem po deseti letech s Matějem zvažovala, jestli má naše manželství vůbec ještě cenu, svěřila jsem se nejdříve svému milenci Luďkovi, že se chci rozvést.

Hned druhý den mi volal, já jela služebním autem od městského úřadu do rodiny, v té době jsem pracovala na sociálním odboru, chtěl se ihned sejít. Měla jsem cestu kolem. Luděk seděl na patníku u silnice a plakal. Byl úplně zdrcený, zastavila jsem.

„Lucko, jestli se rozvedeš, chci být s tebou, nechci o tebe přijít.“

Ale to nešlo, byl ženatý s totální slepičkou, bez něj by za týden umřela.

„Luďku, to nemůžeš, svou manželku nemůžeš nechat samotnou, ona by to bez tebe nezvládala, to jí nemůžeš udělat!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zákaz lásky aneb v slzách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.