© Marta Lhoťanová

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN 978-80-7229-639-2 (tištěné)

ISBN 978-80-7229-751-1 (epub)

ISBN 978-80-7229-752-8 (mobi)

Marta Lhoťanová

Zrůda mezi námi

Co byste dělali, kdybyste před sebou měli spoutaného člověka, který nechal zavraždit toho, koho milujete?

1

Přestože měla mladičká dcera Roseových řidičák jen chvílí, řídila překvapivě dobře. Skutečný talent, řekl by její otec, který byl i přes svou milou povahu často s něčím nespokojený. S manželkou měli jenom ji, a tak ji učil věci, které by spíše učil syna, kdyby nějakého měl. a když zjistil, jak moc ji baví řídit a jde jí to, s hrdostí jí koupil její první auto. Samozřejmě starší, ale zas tak úplně nešetřil, protože si to prostě mohl dovolit. Udělal jí tím velkou radost a ona si ho vážila o to víc. Nikdy ji se ženou nevedli k rozmazlenosti a k autu přistupovala s patřičným respektem. Otec ji naučil základní servis, aby si byla schopná kdykoliv poradit. Když se jednou večer vracela z letní brigády domů a dodržovala povolenou rychlost, všimla si velkého černého auta za sebou. Sice bylo dost vzdálené, ale rychle se přibližovalo. Zprvu ho nechala být. Silnice byla v tom místě pěkná, široká, a když řidič druhého auta bude chtít, předjede ji. Jenže to se nestalo, černé audi se na ni navěsilo, co to šlo, a pravidelně se o pár metrů vzdalovalo a zase přibližovalo. Začala se trochu bát, ale zatím dokázala zachovat klidnou hlavu. Před nimi se otevřela krásná rovinka, takže trochu přidala, i když už dávno jela mimo limit. ale na audi to vůbec nemělo vliv, pořád za ní sedělo a ona měla pocit, že jí každou chvíli ťukne do zadku auta. Znervózňovalo ji to. V duchu mu poslala pár sprostých slov. Zpomalila na padesát a vzápětí na třicet v domnění, že to řidiče druhého vozu vyprovokuje k tomu, aby ji předjel. Byla to ta největší chyba, kterou mohla udělat. Řidič ji sice předjel, ale zastavil a zablokoval jí cestu. Rychle začala couvat a zamkla se. Klepaly se jí ruce. auto ji ku podivu nenásledovalo, problikalo ji dálkovým světlem a rozjelo se pryč. Bála se jet za ním, ale trochu se jí ulevilo, oddychla si.

Nicméně pouze na chvíli. audi, které prudce zrychlovalo, pár set metrů před ní dostalo smyk, rozhoupalo se, narazilo do svodidel a pokračovalo nekontrolovatelně po mírné stráni dolů, kde skončilo na střeše. Hrozně ji to vyděsilo, ale okamžitě zastavila, zapnula kontrolky a zatáhla ruční brzdu. Na chvíli zaváhala. Pak se rozhlédla, ujistila se, že nic nejede, a utíkala k nabouranému vozu. Cestou si poškrábala nohy o maliní, které bujně rostlo po celé stráni. Srdce cítila až v krku. Jenže když doběhla k mohutně nabouranému autu, zůstala dobrých třicet sekund stát jako omráčená a nevěřícně zírala do něj a později i kolem něj. Chvíli nebyla schopná slova. „Co to ksakru…,“ řekla si pro sebe. Nikde nebyla žádná krev. V autě nikdo nebyl. Prostě nikde nikdo. Přísahala by, že se na ni přes zpětně zrcátko zlověstně šklebí něčí obličej. Začala se bát, že ji někdo sleduje, že se děje něco divného nebo že je někde poraněný člověk, ona ho nenajde a on umře. Navíc se pomalu začínalo stmívat a každý zvuk kolem jí přišel děsivější, než ve skutečnosti byl. Pod strání byl les a ten se na ni rozhodně netvářil přátelsky. Navíc její auto bylo docela daleko a na kopci. Snažila se uklidnit samu sebe. Nadávala si, že sama sebe tak vyděsila. Okamžitě vytočila číslo policie, a i když řekla, že v nabouraném audi nikdo není, přijela i záchranka.

Nevěděla, jestli je to tím děsivým zážitkem, co prožila, nebo se jí prostě ten policajt, co přijel, líbí jako ještě nikdo, ale když ho uviděla, byla šťastná, že tam je, a hned by mu klidně skočila kolem krku. Popravdě jí stačil jediný pohled. Když s ní ještě vlídně jednal

A bral ji jako sobě rovnou, dostal ji ještě víc. Později si musela přiznat, že i ta uniforma má něco do sebe.

Viděl, že je rozrušená, všechno jí vysvětlil, mluvil s ní klidně. Dal jí svou bundu a doporučil jí, ať zavolá domů. Uklidnil ji.

Ovšem když ji vzápětí zpražila chladným pohledem policistka, která nemohla být o moc starší než její hrdina, hezký pocit ji hned přešel. Vynadala jí, že nezajela víc ke krajnici a že měla za auto dát trojúhelník. Možná by zastavilo další auto a ona se tu nemusela hroutit z obyčejné, běžné nehody, kárala ji. Chovala se k ní jako k malému dítěti a se zálibou okatě flirtovala s policajtem, který se jí také líbil. Byla povrchní. Jo, byla to povrchní nána. Dělala to opravdu schválně, aby mladá řidička hezky viděla, že má policistka navrch. Vůbec ji nezajímalo, že dívka je vyděšená, právě viděla nehodu, byla odhodlaná pomoci, ale vlastně nebylo komu. Také předtím u žádné jiné nehody nebyla.

On tak hloupý nebyl, věnoval se své policejní práci, bral to vážně, ale občas se na dívku podíval a usmál se. Určitě na ni i mrknul. To samozřejmě policistka, která spíš dělala důležitou slepici než skutečnou policejní pracovnici, nemohla nechat tak. Pravděpodobně se chystala mladé dívce něco ošklivého říct, ale během sekundy se stáhla. Za mladou řidičkou se totiž objevil její otec, ona mu skočila do náručí a pevně ho objala; byla šťastná, že tam je. Všechno mu hned vysvětlila a mladý policista se k nim přidal. Letmo se dotkl jejích zad a jejím tělem projelo něco jako elektrický proud. Znala ho doslova pár minut, a už ho měla ráda.

Otec se šel zvědavě podívat k nabouranému audi a stejně jako všichni ostatní nemohl pochopit, kam zmizel řidič.

Té situace využila policistka a nehledě na lidi kolem a celou situaci pronesla něco v tom smyslu, ať se mladá dívka neopovažuje s Patrikem ještě mluvit a nechá ho na pokoji, že on rozhodně nemá zálibu v randění s dětmi.

Mladá dívka otřesená celou situací toho měla dost, ale nebyla to žádná tichá voda, která sklopí hlavu a uteče. Velmi mile policistce poděkovala, že jí sdělila jméno jejího pohledného kolegy, že to od ní bylo pěkné, a že pokud není hloupá, měla by vědět, že řidičský průkaz může mít člověk až od osmnácti let a výše, tudíž v té době už dotyčný není dítě, ale nachází se v takzvané rané dospělosti. Pak se jí drze zeptala, jestli vůbec chápe tyhle souvislosti, a odešla. Ještě slyšela, jak se PaTRIK zasmál.

Ostatně i kdyby to jméno neřekla, vůbec by to nevadilo, protože mladičká řidička měla za stěračem lísteček s telefonním číslem a jménem.

Když dorazila se svým otcem domů pořád ještě rozrušená, byla ráda, že na ni doma čekala mamka, které vše vyklopila a ujistila ji, že je v pořádku. Zároveň musela myslet na sympatického Patrika a na jeho ramena. Děsilo ji jen to, kde je sakra ten řidič.

Později zavolala své nejlepší kamarádce Annie a do posledního puntíku jí vše vylíčila. V následujících týdnech poznávala policistu po všech stránkách a po pár měsících začal chodit k nim domů. Rodičům se líbil.

Byla to šťastná, krásná a rozumná mladá slečna, s Patrikem si během pár týdnů vybudovali pěkný stabilní vztah. Jen tenkrát ještě nevěděla, co ji čeká. Možná tohle byl začátek všeho.

2

Sedím tu s holýma rukama a vnímám, že se stmívá. Nebojte se, okna tu jsou, ale akorát vám ukazují tu svobodu venku, která vám nepatří. Sakra. Přijde noc, tu vystřídá den a pak zas noc a tenhle stereotyp dokola. Nic to pro mě neznamená. Všude kolem mě jsou zdi, a když mě pustí ven, mezi další zdi, jako blesk z čistého nebe se mi všechno vrací. Všechny vzpomínky, všechny pocity, všechny touhy mého života. Dokázala jsem bourat mosty a hořet pro věci, pro které jsem chtěla, teď mám v sobě malý nepatrný plamínek a sama nevím, jestli vůbec ještě hoří.

To rozhodnutí bylo správné, ale toho vězeňskýho smradu se už nikdy nezbavím. Nikdy. Nikdy už nezažiju, co je to sama si něco svobodně koupit. Nebo se jen tak projít, zaběhat si, jít do kina nebo jet na dovolenou. Při téhle myšlence se mi chce brečet, ale svýho činu nelituju. Mělo to význam. Lidé mi v dopisech často děkují. Trochu mi to přijde jako klišé. Děkujeme, že jste nám vytrhla trn z paty, ale ve vězení si seďte sama. Kdybyste něco potřebovala, ozvěte se, ale nic moc nečekejte. a raději neotravujte, sedět ve vězení není zrovna moderní. Tak to vnímám z dopisů, a i když to nepíše nikdo tahle doslovně, je to tak. ačkoliv klidně bych to udělala znova a vykřičela do světa, že jsem to byla já. To já jsem ho brutálně zavraždila a vůbec mi nevadilo, že se kroutil bolestí, podělal se a řval. Nechápu, jak si mohl myslet, že ho někdo uslyší. Nebo si to třeba nemyslel, ale jen si tím chtěl nějak ulevit, ale upřímně se ulevilo mně, když jsem viděla, jak trpí. Ten pocit mě hřeje dodnes.

Možná si na ten puch vězení časem zvyknu, ono mi taky nic jinýho nezbyde. asi bych měla cítit něco jako beznaděj, strach, smutek nebo zlost. Sama nevím, co cítím. Je mi to jedno. Nemám se na co těšit. Co mě vlastně čeká? Shniju tady s dalšíma ženskejma, odsouzenýma za vraždu stejně jako já.

Jo, některý třeba budou fajn. Vždyť já jsem taky nebývala špatná, pěkná přátelská holka s dobrou prací a super postavou. I vaření mi celkem šlo. Smysl pro humor mi rozhodně nechyběl, i když teď ho spíš vystřídal sarkasmus. Jakej paradox, co, vražedkyně – a fajn. Jsme taky jen lidi, věřte mi prosím, a jedno máme společný, tak si aspoň budeme mít o čem povídat… Já nic říkat nemusím, nemusím se namáhat, všichni to vědí. I bachařky. Vždyť toho byly plný média. Neočekávám soucit, ale vidím ho v nich. Jednou mě jedna z nich poplácala po zádech a pronesla něco jako dobrá práce. Upřímně jsem nestačila zírat. Ono se zas tolik na nějaký pracovní kodex nehraje. V určitých situacích nejsme jen roboti.

„A co, jak se tvářil, co říkal jeho obličej?“ ptají se některé kolegyně ve vězení. Je to až děsivé. asi bych to měla považovat na perverzní otázku, ale chápu to. Často jim ten příběh vyprávím. Zajímá je. Většina z nich zabila svého nebo cizího chlapa, protože je štval do morku kosti, a to je všechno. Chlapi totiž nevědí, co všechno se v nás skrývá. Já mám příběh. Skutečný a hluboký.

Některý z nás vraždily, protože musely, jiný chtěly, dalším ruplo v hlavě. Pár jich je odsouzeno za vraždu z nedbalosti – jak stupidní zkažení života, ovšem všechny jsme někoho zabily. Jednoduše každá máme svůj čin hluboko zapsaný ve svých duších. Teda aspoň ty inteligentní. Těm tupým je to fuk.

No tak si aspoň budeme mít o čem povídat.

Před rokem bych se za sebe styděla, za to, jak vypadám, co se ze mě stalo, za svou nespisovnou mluvu, teď je mi to doslova u prdele. Jako tucet dalších věcí. Třeba nehty. Dřívější rutina – každé tři týdny nové a podle nejnovějších trendů. Ha ha. Jo, i takový pipiny žijou. Byla jsem za ně ochotná vyhodit hříšný prachy. ale mohla jsem ti to dovolit, tak proč ne. Kdybych neměla upravený nehty, asi by byl přinejmenším konec světa. a teď? Musím se v duchu až ironicky uchechtnout. Ulámané, roztřepené pahejly, ale aspoň mi připomínají můj život. Teda jestli se dá o životě vůbec mluvit. Nicméně když je vám všechno u prdele, je vám líp.

Myslím, že ještě někde ve mně je mé staré „já“, když řeším nehty. Vlastně kéž by nikdy nezmizelo.

Asi bych se měla představit. Jmenuju se agáta a jsem alkoholička. Pozdravte všichni agátu. Teď si dělám srandu, jsem Daniela, je mi 28 a zabila jsem člověka. Spíš prohnilýho chlapa, nechutnou, tlustou, chlupatou a úchylnou svini o deset let starší než já. Vlastnil jednu z velmi prosperujících firem. Těžko říct, že jeho peníze byly čisté. Nebyly. Taky se angažoval v politice, požadoval finanční úlevy pro samoživitelky a podporoval charitu. Seniorům prosadil vyšší důchod.

Ale nemyslete si, jeho zájmy byly zištné. Ze začátku ho lidé měli rádi. Uměl si je koupit a pracovat hubou. Vysmátý člověk. Možná bohužel, možná bohudík.

Taky dokázal dokonale utíkat spravedlnosti, až jsem ho jednou doběhla. a jeho prachy ho tentokrát nezachránily, i když si nejprve myslel, že jo. Jak hloupý byl.

Jo, s tím alkoholem si možná tak úplně srandu nedělám. aspoň v jednom období svého života. Nemyslím tím období na vysoký nebo pubertu, to ne. Byla jsem téměř vzorná. Žádné změny nálad, žádná nutná účast na místní dupárně nebo hodně líčidel na obličeji a vycpaný výstřih až ke kolenům. Můj největší pubertální průser byla čtyřka z matematiky na vysvědčení. Prostě mi nešly rovnice. a přitom jak snadno

v životě člověk zjistí, kdy se jedna strana rovná druhý a naopak, že?

To asi znamená, že mě toto bouřlivé období teprve čeká. Dokážete si to představit? Třicetiletá puberťačka. Vlastně možná dokážete. Každý zná někoho, kdo chodil řadu let s jedním partnerem, pak si šel každý jinou cestou a jeden z nich se chová jak tele. Vymetá večírky, pořizuje si nesmysly, tvoří nové známosti a všechno tohle plus další milion prdů ventiluje na sociálních sítích se stupidními popisky.

Teď je mi vážně hrozně, nálada se tu mění rychle, někdy mám pocit, že to nemůžu zvládnout, kolikrát mám pocit, že nevstanu z postele, ale musím, a i když je nás tu hodně, na svou duši a vzpomínky jsem tu sama. Kéž by nic z toho, co jsem zažila, nebyla pravda.

Dřív jsem se řídila heslem „každý svého štěstí strůjcem“, ale i když si myslíte, že máte život dokonale nalajnovanej a nic ho nemůže změnit, stačí jedna sekunda, blbej okamžik a všechno je jinak. Dám ruku do ohně, že tohle zná spousta lidí. Co vy? Během dne jste se museli zařídit úplně jinak, mysleli jste si, že váš život je v háji, ale vidíte, aspoň si můžete svobodně koupit knížku, a dokonce si ji máte kde přečíst. a třeba u toho něco popíjíte. Jste na tom líp než já, ale litovat se nebudu. Nemá cenu brečet pro věci, který se nedají změnit.

3

Mé dětství bylo krásné a spokojené. Rodiče nemohli mít další děti, a tak se museli spokojit jen se mnou. Vyšlo to. S našima jsme byli prima trojka. Mamka pro mě byla skvělou kamarádkou a oporou, a já jí to nikdy neřekla. a i když měli jen mě, nikdy jsem nevyrostla v rozmazlené dítě, které by rodičům určovalo, co a jak bude. Vždy mě vedli k upřímnosti, toleranci a tomu, abych se dokázala podělit. Četli jste někdy čtyři dohody? Snažili jsme se je dodržovat.

Mamka pracovala jako učitelka, táta stavěl domy. Nebylo nám zle. Bohužel oba zemřeli při autonehodě, když mi bylo 23. Už je to přes pět let a stejně na ně každý den myslím. Miluju je. a teď jim už nikdy nezapálím svíčku. Je to v hajzlu, i silný kmen stoletého dubu se dá zlomit. asi tak se cítím.

Myslela jsem si, že smrt rodičů je to nejhorší, co mě v životě potkalo. Nikdy se s tím nesmířím, ale nemá cenu truchlit pro věci, které nejdou změnit, to už jsem vlastně říkala, ale je to důležité, nezapomeňte na to. I když nás někdy rodiče štvou (stejně jako my je), dokážete si představit, že byste je už nikdy neviděli? Nikdy je nepozdravili, neobjali je? Všechno uteče tak rychle a my si to ani neuvědomíme. Nebuďte k nim odtažití jen proto, že vás někdo naštval nebo jste se špatně vyspali. Rodina jsou ti lidé, kteří vás vždy rádi vidí, nezabouchnou vám dveře a těší se na vás. a pokud se zrovna cítíte mizerně nebo máte problém, pomohou vám. Vytvářejí vám domov a to je místo, kde můžete chodit v trenkách, povolit břicho a v klidu si krknout a tak podobně, nemusím vám to vysvětlovat. Jen chci říct, že pokud vás rodiče vychovávali, podporovali vás a milovali, oplaťte jim to, protože si to zaslouží.

V té době, kdy naši zemřeli, mi hodně pomohli přátelé, můj tehdejší přítel Patrik a Dáša, mámina nejlepší kamarádka. Drží mě nad vodou dodnes, chodí sem za mnou, píše mi, a hlavně se stará o hroby rodičů a Patrika. ano, i Patrika, na ten naštěstí není sama. Jeho rodiče na to taky nekašlou. Chodí sem za mnou jenom Martin, Patrikův skvělej taťka. Vím, že se přede mnou snaží nebrečet, jistě, znám ho pár let, vypadá jako tvrdej chlap, ale vím, že když je doma sám, brečí. Pláč není lidská slabost, právě naopak. Dost se snažil, abych se dostala na svobodu, ale jelikož jsem se přiznala, není co řešit. Patrikova mamka Lenka se zhroutila a zatím je to pro ni všechno těžké. Nezazlívám jí to ani náhodou. Přála bych si, aby to byla zas ta energická ženská, která má hlas jak zvon.

Někdy si říkám, co jsem komu udělala. Než jsem teda vraždila, ale litovat se fakt nemá cenu. Bylo to sakra těžké období a teď to není o nic lepší. a i přesto, že sedím v lochu, získala jsem svobodu, můžu se na sebe podívat do zrcadla a nemusím se stydět.

Jako malé mi bylo jasný, že kdykoliv můžu skočit mezi rodiče do jejich manželské postele a zas bude líp. Teď? Skákat mezi ženský ve věznici mě fakt nebere. Někdo by si to mohl vyložit jinak a po svém.

Nemyslete si ale, že můj život je plný tragédií a není veselý, to není pravda.

Pamatuju si, že po smrti rodičů jsem na rok přerušila studium diplomacie, Dáša si mě vzala k sobě a dala mi času, kolik jsem potřebovala. Živila mě rok ze svého. Snad se jí to všechno jednou vrátí.

Postupem času mi nezbývalo nic jiného než to překonat a vrátit se zpět do běžného života. Rodiče mi chybí i teď, možná kdyby byli naživu, tak já bych byla na svobodě. ale to je jen kdyby. Dost o téhle části. Později přišlo rozhodnutí, že se vrátím do školy, a jelikož mi škola šla a bavila mě, odpromovala jsem s červeným diplomem. Nebyla to taková dřina, že bych musela ležet v učení a z nervů mi padaly vlasy. Přihláška do výběrového řízení se ukázala jako správná a já dostala solidní místo u americké společnosti. Šéfka byla bezvadná, kolikrát mi nabízela, ať s Patrikem za ní přiletíme na Floridu, a já blbá to vždy odmítla, že nechci otravovat. Pokud máte šanci, nepromarněte ji. Věřte mi nebo ne, čas nejde vrátit. Víte, teď když sedím tady, čas mě nic nestojí a mám čas přemýšlet. Uvědomila jsem si spoustu věcí a jen mě štve, že mi to nedošlo dřív.

Tak můj život zase nabíral ty správné obrátky. Nebojte, na rodiče nikdy nezapomenu. S Patrikem jsme si koupili v Praze velký byt s teráskou, mohli jsme si dovolit pěknej život. Bydleli jsme v posledním patře a mě bavilo se na té terásce opalovat, protože na ni nebylo zas tak vidět, a pokud mě někdo sledovat, tak jsem to neřešila, neměla jsem se totiž za co stydět.

On pracoval na kriminálce a svou práci miloval stejně jako já. Navíc se svým mozkem byl člověk na svém místě. Společně jsme procestovali skoro celou Evropu, austrálii a kousek ameriky, jedli jsme v luxusních restauracích a jindy se cpali ve fast foodu. Chodili jsme do kina i divadla, vymetli pár koncertů pod širým nebem i „lepších“ plesů. Byl to můj parťák. Chybíš mi, Páťo, strašně moc.

Co nám scházelo?

Pat docela dobře zpíval, kecám, byl to ukrutně falešnej zpěv, ale ráda jsem ho poslouchala. Jen Tadeáš, kamarádův chlapeček, když byl hodně malý, vždycky brečel, když se do toho Patrik dal.

Sranda byla i s našimi přáteli. Zažili jsme toho hodně. Patrikův nejlepší kamarád a kolega Jirka a jeho přítelkyně Annie byli stejně naladění jako my. An byla pro každou špatnost. Jednou jsme se rozhodli, že budeme chodit do fitka, nakoupili jsme sportovní hadříky, permanentku za šestnáct set a popravdě nás tam ještě neviděli. a bohužel ani neuvidí.

S Jirkou měli dvě děti, sedmiletého chlapečka Tadeáška a malou dcerku Anabel. Byly to kouzelné děti. S Patrikem nás bavilo dělat jim tetu a strejdu. Teddy byl nejhodnější chlapeček pod sluncem, takový rozumbrada. Jednou mi řekl, že až já dostanu miminko, on ho bude učit číst a plivat, prý je to nesmírně důležité. Anabel se moc líbilo to, co jsem dělala, často za mnou s An chodily a maličká se oblékala do vyřazených hadříků.

Než šla Annie na mateřskou, dělala jako účetní několika firmám. Vždy před daněmi měla práce nad hlavu, ale dobře zaplacenou.

I moje práce byla bezvadná. Pracovala jsem jako manažerka americké firmy, která měla v České republice pobočku. Obchodovala s oblečením, šperky, parfémy a doplňky, takže o luxusní věcičky nebyla nouze. Nevím přesně proč, ale v této společnosti pracovaly jen ženy. To ovšem nebylo na škodu. Tvořily jsme

docela prima schopný babinec. Většina z nás na sebe byla pyšná, sebejistá a ambiciózní, některé trochu střelené. a také atraktivní, ale dokázaly jsme se sejít u jedné doma, vzít si tepláky a pokydat si tričko při společném žraní. a ty prachy za tu práci byly jen třešnička na dortu.

Pravidelné návštěvy kadeřnice, kosmetičky a solárka mi dodávaly sebevědomí. Ještě aby ne. Být jak ze škatulky byla jedna z priorit. Bavilo mě být za krásnou, ale nemyslete si, jak se zavřely dveře bytu, tak frčela pračka, žehlička i sporák. Po estrádě domácích prací na mě čekala sakra drahá pohovka a Patrikova něžná náruč. Často jsme chodili na squash nebo plavat a občas došlo i na běh. Někdy nás zlanařila i zdravá strava.

A teď? Nemám nic. Nemám Patrika ani práci, nemám kadeřnici ani pohovku. Mým domovem je cela, a to až do konce tohodle podělanýho živoření.

Možná někoho může napadnout, jestli nemyslím na sebevraždu. Opravdu se bojím smrti a toho, že to bude bolet, ale myslím si, že psychická bolest je asi silnější než fyzická. Mám silný pud sebezáchovy, a i když se tvářím, že je mi všechno jedno, tak doufám. Naděje přeci umírá poslední, ne? I když vám to takhle vyprávím, přijde mi to jako žvásty nějaký odsouzený ženský, ale potřebuju, aby mě vyslechl i někdo jiný než ženský z vězení.

Je to vůbec pravda?

Odpovím vám, ano, je, i když je to neuvěřitelné, je to tak. Nikdy bych neřekla, co všechno se ve mně skrývá.

Tady mě napadá spousta věcí, často se musím zabavit svými myšlenkami, a tak někdy přemýšlím nad tím, jestli je tohle můj osud, jestli je to pro mě takhle připravené a já se s tím musím poprat a přijmout to.

Často vzpomínám na starý časy. Na jednom klidném místě za Prahou je rybník a u něho útulná hospůdka. Občas tam hraje živá hudba. Také je tam ohromné ohniště, kde si lidé bez problémů můžou opékat špekáčky. S holkama jsme to tam měly moc rády. Scházelo se tam velké množství lidí a častokrát se na tom místě daly dohromady mladé páry. Mělo to takovou svou atmosféru. Samozřejmě že jsem se tenkrát Patrikovi ozvala a naše první neoficiální rande bylo právě tam. Klasicky jako každé holce mi už den předtím šrotovalo hlavou, co si vezmu na sebe. Ještě že to moje skvělé kamarádky přesně věděly. Tenkrát mi alkohol ještě nic neříkal, tak na mě často připadlo řízení, ale nevadilo mi to. Annie, Ela a Janča mi vesele naskákaly do auta.

„Dan, co Martin,“ zeptala se Ela.

„Co je s ním?“

„Vždyť víš, že se mu líbíš, a upřímně, on není ošklivej, měla bys do toho jít.“

„Hele, pro mě je to jen kamarád, mám ho ráda, ráda ho vidím, pokecám s ním, ale to je všechno. Teda ošklivej fakt není, ale je to takovej frajírek. Působí dost arogantně, nelíbí se mi, jak se chová k ostatním a tak, no prostě ho nechci.“

„Navíc Dý má nový objev a dnes tam bude taky,“ řekla Annie, bonzačka jedna. Takže jsem zbytek cesty popisovala holkám svoji story.

U ohniště už seděla spousta známých a hodně z nich už v sobě mělo pár piv. Oheň a chlast mi prostě nejde dohromady. Janča tam měla toho svého „kamaráda“, do kterého byla dlouho zakoukaná, a když zjistila, že jí drží místo, málem se počurala štěstím. Bylo krásný ji vidět šťastnou. Po dalším pivu ji chytil za ruku a já se na něj zaculila, aby věděl, že mu to rozhodně schvaluju.

Schválně jsem se posadila mezi Annie a Elu, aby si nemohl přisednout Martin, který nechával kolovat rum. Když si všiml, že nepiju, oslovil mě a řekl, ať neváhám a dám si, že bude větší sranda. Tupoun. Na argument, že řídím, odpověděl, že to nevadí, že on taky. Bylo mi nadmíru jasný, že bude pít tak do jedenácti a ve tři ráno sedne za volant. Některé holky to možná přitahovalo a spousta z nich by se s ním i svezla, ale já ne. Martin to nemohl pochopit. Jinak ale byla u ohně sranda a náš smích se rozléhal kolem.

Když mi přišla SMS od Patrika, málem mi poskočilo srdce i žaludek.

„Jsme na parkovišti, půjdeš mi naproti?“

„Jdu.“

Rychle jsem se zvedla z dřevěné lavičky a vyrazila.

„Už tam na tebe čeká,“ pronesl kluk, který šel ještě s jedním směrem od aut. Zbývalo mi ještě asi tři sta metrů. Už byla tma a já zjistila, že mě někdo sleduje. Jasně že to byl Martin. Pamatuji si to, jako by to bylo včera. Snažil se mě doběhnout, ale už měl v sobě dost chlastu, tak mu to nešlo, jak by si představoval. Sice se pohyboval rychle, protože byl velký a měl dlouhé nohy, ale zároveň byl nemotorný, a tak upadl a vykřikl bolestí. Hrozně jsem se těšila na Patrika a ovládl mě pocit, že mi to sluší, že bych se mu mohla líbit. ale co když se Martinovi skutečně něco stalo? Tenkrát jsem byla ještě hloupoučká.

„Patriku?“ zavolala jsem nejistě, ale nikdo se neozýval, naopak Martin mě volal čím dál naléhavěji a křičel, že to hrozně bolí. Nenapadlo mě, že by si vymýšlel.

„Martine, co tě bolí?“

„Tak přece ti na mně záleží,“ řekl, vítězně se uchechtl, vyskočil na nohy a přirazil mě ke stromu. Vykřikla jsem, jak nejsilněji to šlo, ale on mi vrazil ruku před pusu. Na to, jak byl opilý, měl dost síly. Hrozně to z něj táhlo. Kousla jsem ho do dlaně, kterou měl na mém obličeji, jak silně to šlo, a znovu vykřikla. Naštěstí od ohniště někdo běžel, ale ještě dříve přiběhl Patrik a shodil Martina na zem. Bože, jak mně se tenkrát ulevilo. Patrikovi kamarádi a houževnatá

Annie s Elou dali Martinovi co proto a Imra, Martinův kamarád, ho odvezl pryč.

„Zase jsi mě zachránil,“ zaculila jsem se na Patrika.

„A udělal bych to znova.“

Nebylo těžké se do něj zamilovat.

4

V práci občas byla chvíle volna; čekání, než mi přijdou papíry na schválení počtu hadříků z nové kolekce a papíry na průzkum trhu, je tak dlouhý. Naštěstí Annie, má nejlepší kamarádka, která vždy ujížděla na levandulích a pralinkách, mi ráda volala.

„Ty, Dý, jaký máš názor na dospělé družičky?“ ptala se, zrovna když mi hlavou běhala představa nové kabelky.

„Já nevím, je to sexy. asi. Proč, někdo tě pozval na svatbu?“

„Ne, to ne. Já spíš myslela tebe, ségru, Monču odvedle a holky z práce.“

„Nás někdo pozval na svatbu?“ divila jsem se.

„Bože, Danielo, ty téměř vedeš lukrativní pobočku, ale občas ti to moc nepálí.“

„Promiň, zrovna jsem přemýšlela nad důležitou věcí. Tak o co jde? Proč řešíme dospělé družičky?“ Trochu se mi rozsvítilo. „Ježiš, promiň, An, jsem natvrdlá, jasně že bych ti šla za družičku. Jestli jde teda o tvou svatbu?“

„Ano, Jirka mě konečně požádal o ruku.“

„Bože, to je paráda!! Tak kdy to oslavíme? Stavíš se teď za mnou?“

„Teď nemůžu, ale večer by to šlo.“

„Oukej, končím v pět, po půl šesté jsem doma, tak přijď, jak se ti to bude hodit.“

„A Patrik?“

„Bude v práci, teď tam bývá dlouho.“

„Dobře, pa.“

„Zatím, An.“ Celý zbytek dne jsem si radostí tiše prozpěvovala Bruna Marse.

„Don’t say no, no, no, no, no! Just say yeah, yeah, yeah, yeah, yeah,“

„Tady má někdo svatební náladu,“ culila se Ingrid.

„Na každou ženskou to někdy přijde, ne?“ smála jsem se.

„Jasně že jo, ale problém je v tom, že na tuhle písničku se chlapi moc nechytají.“

„To ne. No, myslím, že by ji mohli začít hrát v klubech.“

„Jo a zůstanou tam jen ženský.“

„Jasně, a to by postrádalo smysl.“

Ingrid se upřímně zasmála a zapadla do svého kanclíku.

Večer jsem připravila víno a jednohubky, An dorazila bez dvou malých drobečků, takže to byl čistě dívčí večer. Měla na sobě Jirkovo dlouhé triko, v kterém už bylo pár maličkých dírek, ale Annie ho měla tak ráda, že neměla to srdce ho vyhodit. Jednou mi vyprávěla, kolik příhod se k němu pojí, že jsem ji v její lásce k němu chápala, i když to bylo poněkud legrační.

Annie s Jirkou se potkali v jednom klubu. Ona tam byla s přáteli z vejšky, on se prostě přišel pobavit s partou kluků. Už při vstupu, když stáli kousek od sebe, na sebe mrkali. Annie seděla se svými přáteli u stolu a popíjela morgena s kolou. On postával kousek od ní u baru. Uměla perfektně tančit, vyhrála několik soutěží, a když se měla na parketu odehrát právě soutěž v tanci, její přátelé ji tam rozhodně chtěli vidět. Tenkrát se jí fakt nechtělo. Vymlouvala se, že na to nemá oblečení, přece by jí to nešlo tak dobře, jak by chtěla, v upnutých riflích a těsném tričku. Jirka posílen alkoholem a Anniinou krásou k ní přišel, řekl jí, že on by ji tam určitě rád viděl, svlékl se do trenek a půjčil jí své oblečení. Mimo jiné ukázal Annie své vypracované břišní svaly. Ona rozhodně nebyla žádná tichá voda, došla se na záchod převléknout, líbilo se jí, jak jeho tričko voní. Byla sebejistá a dělalo jí dobře, že válcuje ostatní, byla zároveň ale milá a užívala si to. Upřímně se smála a všichni viděli, že ji to baví. Na parketu předvedla luxusní tanec, vyhrála soutěž, Jirkovi vyrazila dech a vrátila mu jeho oblečení. Dodnes se jí směje, že mu žádná holka ještě nikdy tak nepropotila triko.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrůda mezi námi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.