Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sandra Dražilová Zlámalová

ČARODĚJNICE BORDELÍNA

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7147. publikaci

Ilustrace Marie Koželuhová
Odpovědná redaktorka Jana Novotná
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 104
Vydání 1., 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Illustration © Marie Koželuhová

ISBN 978-80-271-2691-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-2690-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-2210-3 (print)

Sandra Dražilová Zlámalová je začínající autorka, která se dětským čtenářům představila v roce 2017, kdy vyšla její pohádková prvotina Kulíškovy neposedné příhody.

Vystudovala učitelství jak pro střední, tak pro základní školy, z čehož čerpá i ve své tvorbě. Dříve se věnovala také překládání a tlumočení z německého jazyka. Nyní je především maminkou tří uličníků, takže jsou všechny její příběhy „testované na dětech“. Má ráda, když její vyprávění obsahuje více textových rovin. Miluje knížky, sportování a cestování se svými dětmi a manželem. Se svou rodinou bydlí v Jizerských horách, kde se odehrává i děj Čarodějnice Bordelíny.

Bordelína se stěhuje do lesa

ŠKROUCH! PRSK! ŽĎUCH! BUM!

Mýtinou se rychlostí blesku kutálela fialová ohnivá koule, která křičela na všechny strany: „Pozóór, nebrzdí mi tó!“

Zajíci zvědavě vykukovali z nor, veverky ze svých úkrytů ve stromech. I ptáci, kteří zrovinka letěli okolo, se v letu zastavovali a mávali křídly na místě. Všichni byli zvědaví. Co TO vlastně bylo?!

Ono se to narovnalo, oprášilo si to záda a kolena, protáhlo se to a začalo se to s nespokojeným výrazem rozhlížet po okolí. Všude byl klid. Zelená tráva byla jako právě učesaná hřebenem, stromy krásně rostlé a ten vzdoušek – svěží a voňavý. Nikde ani stopa po čemkoli nepatřičném.

Stvoření nevěřícně zakroutilo hlavou a promnulo si palci oči. Nepomohlo to. Stále to v tom Jizerském lese vypadalo stejně.

Až na oblak dýmu, který se vznášel okolo a voněl po spálené smůle.

„Ne, ne, takhle já to nenechám,“ kroutilo stvoření hlavou se střapatými ohnivými vlasy.

Veverka, které zvířátka neřekla jinak než Drzečka, přihopkala blíž. Zvědavě vykulila oči a zeptala se: „Kdo jsi? Co tu děláš?!“

Stvoření se rozhlédlo a povídá: „Mé jméno je Bordelína a jsem čarodějnice. A co tu dělám? Ha ha, tak na to se podívej!“

„Šmudli, kudli, brumda, fííí,

ať se má čarodějná chatrč ve fialové barvě

naruby postavená objeví.“

Čarodějnice přitom máchala tak zlověstně oběma rukama, až zvířátkům zatrnulo. Náhle se před očima všech přihlížejících objevila přímo uprostřed mladých smrčků fialová chatrč, která stála na střeše. Vše na ní bylo obráceně.

„Tak,“ mnula si ruce Bordelína, „hned to tu vypadá lépe.“

Chtěla se na všechna zvířátka zeširoka usmát, ale nebylo na koho. Z jejího čarování se zvířátka tak polekala, že se raději schovala.

„Ještě okolí přečarovat a bude to tu přesně podle mého gusta,“ mumlala si pro sebe čarodějnice a rychle zalezla do své fialové, naruby postavené chatrče.

Zevnitř se ozýval šramot a bouchaní. Poté opět vykoukla ohnivá hlava, škodolibě se ušklíbla a opět se schovala. Ti, kteří to viděli, netušili, co se pod úšklebkem čarodějnice skrývá.

Však oni se dočkají.

Bordelína vylezla před svou chatrč. Podívala se doprava, doleva, nahoru i dolů. Pak se zamračila, zvedla ruce a povídá:

„Šmudli, kudli, brumda, fííí,

papírky, papírečky barevné.

Volám vás teď a v tuto chvíli,

staňte se opět kouzelné.

Les je příliš čisťoučký,

překryjte ho celičký.

Ať papírky všude jsou

krásnou barevnou okrasou.“

Z nebe se náhle začaly sypat barevné papírky všech tvarů a velikostí. A než bys řekl švec, byl opravdu les pokrytý papírky. Bordelína se konečně usmála. Líbilo se jí, jak to pěkně v tom Jizerském lese vyzdobila.

Jen ostatní obyvatelé lesa nebyli z čarodějnice vůbec nadšení.

Bordelína si tlesknutím přivolala svůj duhový deštník. Nasedla do něj a frrr do oblak – prohlédnout si okolí svého nového domova. Létala nad celým lesem, horami i údolími. U Pytláckých kamenů letěla Bordelína tak rychle, že přehlédla sovu Mudrlici sedící ve větvích vysoké staré borovice. Plnou rychlostí do ní narazila. Nejdřív spadla Bordelína, pak deštník a poté se s klidem snesla sova.

„Hu húúú! Co tě to napadlo, lítat takhle rychle! A ještě pořádně nekoukat, kam letíš!“ hubovala Mudrlice Bordelínu. Netušila přitom, s kým má tu čest.

Bordelíně se to nelíbilo ani trošku. Už přemýšlela, co by Mudrlici provedla.

Sova by hudrovala jako krocan klidně až do rána, ale na to nemínila čarodějnice čekat. Otočila se na patě, sedla do deštníku a frrr pryč.

„Tsss, takhle na mě hartusit, sova jedna sovovitá,“ šeptala si Bordelína zlostně cestou domů.

Když klesala ke své fialové chatrči naruby, dostala pravý čarodějnický nápad. A ty nevěstí nikdy nic dobrého. Čarodějnice vlétla rychlostí blesku do své chatrče, vykasala si rukávy šatů a začala s čarováním:

„Šmudli, kudli, brumda, fííí,

ať sově brýle ze zobáku zmizí.

Na čelo jí je přičaruju,

to její hubování jí nedaruju.“

Bordelína si radostí poskočila a šla rychle otřít svůj kouzelný stříbrný talířek Šmíráček, aby viděla, co bude dělat sova Mudrlice bez brýlí.

Mudrlice se právě chystala číst ve své obrovské moudré knize, když vtom… Písmenka jí začala splývat v jednu tmavou šmouhu. Celá zmatená nechápala, co se stalo. Vždyť před chvilinkou viděla vše úplně jasně! A nyní? Achich ouvej.

Navíc si k ní po setmění chodili obyvatelé lesa pro radu, pomoc nebo lék. „Jak já jim teď pomůžu,“ naříkala sova. Bordelína to vše sledovala se škodolibým chichotáním.

Křup, hop, křup, hop, bylo slyšet už z dálky. K sově Mudrlici se blížil zajíc, který bydlel kousek za lesem u pole. Už už se nadechoval, že spustí, co všechno potřebuje. Vtom si všimnul, že sova vypadá jinak. Byla taková nesvá, neklidná.

„Hu húúú, dnes ti nemohu pomoci, sama bych pomoc potřebovala,“ omlouvala se Mudrlice.

„Proč? Co se stalo?“ vyptával se zajíc Cyril.

„Najednou mi, hu húúú, zmizely brýle ze zobáku, hu húúú,“ vysvětlila mu sova Mudrlice.

Zajíc Cyril jen vykulil korálkové oči. Nedělá si z něj sova blázny?!

„Milá sovo, sáhni si pařátkem na čelo. Tam máš přeci své brýle,“ řekl zajíc Cyril a pokračoval, „a teď rychle, moje zaječí rodinka čeká, až přijdu s medicínou.“

„Sakryš, taková bžunda to mohla být, kdyby hledala Mudrlice ty brýle déle,“ zaklela Bordelína.

Byla po dnešním dni už celá rozlámaná. A tak se schoulila v koutě své chatrče a přikryla se potrhaným kabátem. Stihla ještě vzdychnout: „Postel si vyčaruju zítra.“

A pak usnula.

Bordelína čaruje

Lesní čarodějnice Bordelína žila v Jizerském lese už nějaký ten pátek. Nebyl den, aby nevyvedla nějakou neplechu či lumpárnu. Zrovinka dneska ráno se probudila s obzvlášť záškodnickou náladou.

Bordelína se protáhla na posteli, vyskočila z ní a šla se podívat z okna. Ale ať koukala, jak koukala, viděla jen bílo. Jako kdyby se po celém lese válely chomáče bílých chlupů. Nebo snad někdo vylil mléko?

Bordelína si ručkama protřela oči, jestli se jí to nezdá. Nezdálo. Mlha se klidně válela po celém lese a ne a ne se hnout.

„Heej ty, mlho, běž se válet jinam,“ hulákala Bordelína, „není vidět na krok.“

Ale s mlhou to ani nehnulo.

„Odkouzlit mlhu, to není jen tak,“ mumlala si pro sebe čarodějnice a šla hledat zaklínadlo do své knihy kouzel. Sfoukla z ní prach a rukou smetla pavučiny, do kterých byla ta obrovská kniha zamotaná.

Bordelína listovala zepředu, listovala zezadu a… nic. Podrbala se na hlavě a přemýšlela a přemýšlela. Jeden nápad by tu byl, ale moc se jí do něj nechtělo. Jenže pokud se chce mlhy zbavit, nic jiného jí nezbývalo. Vztekle koulela očima, div si je nevykoulela.

„Fuj, prosit někoho,“ prohlásila otráveně Bordelína a pokračovala, „ale nedá se nic dělat, ať už je to za mnou… Mlho, mlžičko, prosím, prosím, pojď se už schovat ke mně do mlžného kotlíku,“ zaprosila Bordelína.

Mlha se skutečně jako zázrakem pomalu plížila do kotlíku, který pro ni Bordelína nachystala. Jen co tam byla mlha celá schovaná, zaklapla za ní Bordelína víko.

„Tak, to by bylo,“ uchichtla se čarodějnice.

Jedním mávnutím ruky shodila šišky ze stromu, který stál nejblíž její chatrče. Naládovala jimi duhový deštník, prudce otočila rukojetí a frrr pryč.

Celý den pak létala okolo lesa Bambručáku. A ne a ne přijít na nějakou obzvlášť vypečenou lumpárnu. Už se začalo stmívat. Nebe ztmavlo tak, jako by jej někdo polil inkoustem. Bordelíně se ale domů, do fialové chatrče naruby, vůbec nechtělo. Létá sem a létá tam. Až náhle jako by ji osvítilo – lumpácký nápad byl na světě!

„Co takhle obhlídnout vesnici, která je tu pod horami,“ pomyslela si čarodějnice.

To ale není jen tak…

Čarodějnice má v nepsaných čarodějnických pravidlech dáno, že se má lidem vyhýbat.

Jenže Bordelína se rozhodla jednat podle sebe, pravidla nepravidla. Kroužila na svém duhovém deštníku nad vesnicí s legračním názvem Kotobílky. Když už si myslela, že z lumpačení dnes nic nebude, zpozorovala rozsvíceným oknem rošťáckého kluka, jak se chystá spát.

Čarodějnice poletovala kolem okna tak, aby ji nikdo neviděl, ale aby ona viděla všechny. Co viděla, ji úplně uchvátilo. Viděla kouzelného chlapečka s měděnými vlásky – Vojtíšek se jmenoval – jak sedí na postýlce. Viděla, jak chlapečkova maminka bere jakousi obrázkovou knížku a chlapečkovi z ní čte. Viděla, jak maminka knížku odkládá, jde k chlapečkovi, hladí ho po vláskách, dává mu pusu na čelíčko, přikrývá ho, zhasíná a odchází.

Bylo to tak kouzelné, až Bordelína zalitovala, že tohle nikdy nezažila. Lítost ale velmi rychle vystřídala škodolibost. Přiletěla na deštníku blíž k oknu, které právě zhaslo, a začala čarovat.

„Šmudli, kudli, brumda, fííí,

ať uklizené věci se po pokoji rozletí.

Vysypte se, kostičky,

rozházejte, pastelky,

rozpatlej se, modelíno,

ať tu není uklizeno!“

Bordelína se škodolibě zasmála a odletěla do své fialové chatrče naruby. Protože už bylo hodně pozdě, tak si i čarodějnice lehla do postele. Za nic na světě ale nemohla usnout. Stále musela myslet na toho kluka, kterému vyrobila v pokojíčku tak parádní nepořádek. Byla na sebe náležitě hrdá.

Druhý den byla Bordelína vzhůru dřív, než začali zpívat kosi. Hned si to štrádovala ke stříbrnému talířku. Otřela ho a… nic. Talířek se na ni zlobil. Byl od čarodějnice zvyklý na ledasco, ale takhle zlobit malého kluka, to se nedělá.

„Talířku Šmíráčku, prosím, ukaž mi, co chci vidět,“ žadonila Bordelína.

Talířek se nechal obměkčit a ukázal Bordelíně chlapečka s měděnými vlásky. Pořád ještě sladce spinkal a nic netušil. Bordelína nemohla od talířku odtrhnout oči. Poskakovala po chatrči a nemohla se dočkat chvíle, kdy do chlapečkova pokoje vstoupí maminka.

„Ejchuchú, juchuchú,

čarování to je věc.

Ejchuchú, juchuchú,

lehčí, než bys řekl švec.“

„Vojtíšku, broučku, je čas vstávat,“ slyšela Bordelína někoho šeptat z talířku.

„No teda, jak jsi dokázal udělat přes noc až takovýhle nepořádek?“ ptala se maminka chlapečka s rezavými vlásky a nevěřícně kroutila hlavou.

Chlapeček vykoukl zpod peřiny, protože nechápal, o čem to maminka mluví, a jen údivem kulil oči.

„Ale mamííí! Já přece s tebou včera uklízel,“ odpověděl Vojtíšek.

Maminka se jen usmála, pokývala hlavou a k Bordelínině zklamání se vůbec nezlobila.

„Grrr! Co je tohle za lidi, sakryš, já nachystám lumpárnu a nic, oni se do ní ani nechytnou,“ čertila se Bordelína, až měla stejnou barvu jako její chatrč – fialovou. „Počkejte večer, já se jen tak nedám,“ mumlala si pro sebe čarodějnice a očkem pokukovala po talířku Šmíráčku.

Viděla, jak chlapeček s maminkou rychle posbírali všechny rozházené kostičky a vysypané pastelky. Srovnali roztahané oblečení a nad rozpatlanou modelínou mávla maminka rukou. „Už to nech, půjdem a odpoledne to doděláme,“ řekla a líbezně se na Vojtíška usmála.

Bordelína vztekle dupla nožkou, až pod ní pukla podlaha. Čekala na večer, až bude zase chlapeček spát, aby mohla přiletět a udělat mu v jeho dětském pokojíčku nepořádek. Den se ale hrozitánsky vlekl…

„Ááá, sluníčko už zapadá, můžu vyrazit,“ radovala se čarodějnice večer, „tentokrát to vyjde.“

Nasedla na duhový deštník a prudce zatočila rukojetí. Ze špičky deštníku se vyvalil kouř s vůní hořící smůly. Fííí a už byla ve vzduchu.

Tentokrát neletěla žádnými oklikami, ale pěkně rovnou přímo do Kotobílek. A aby ji nebylo vidět, vzala si kousek mlhy z mlžného kotlíku. Po kouskách ji vypouštěla kolem sebe. Byla vychytralá, to se jí musí nechat.

Bordelína nejprve chvilku nečinně poletovala kolem okna, pozorovala, jak maminka chlapečka ukládá, dává mu pořádnou protistrašidláckou pusu, přikrývá ho a hupky dupky spát. A to byla ta chvíle, na kterou Bordelína čekala celý dlouhý den.

„Šmudli, kudli, brumda, fííí,

pokojíčku uklizený, ať jsi opět rozházený.

Ať vše srovnané všude se válí,

však maminka kluka už nepochválí.“

Zlověstně se rozesmála tak, až to chlapečka vzbudilo. Chvíli poslouchal, pak pokrčil rameny a opět usnul. Bordelína odletěla domů a těšila se, že tentokrát už se jí lumpárna povede. A povedla!

Talířek Šmíráček byl nachystaný na polštáři vedle čarodějnice – přece si to nenechá utéct! Jen co maminka vkročila do pokoje, byla čarodějnice vzhůru. Napínala oči i uši.

„Vojto, to si snad ze mě děláš legraci?! Večer jsi měl uklizeno a teď takový příšerný nepořádek,“ maminka se zhluboka nadechla a pokračovala, „pěkně si to ukliď, ať se na to nemusím dívat!“

Chudák klučina se nezmohl ani na slovo. Smutně koukal do země a nic neříkal nic.

Zato Bordelína měla obrovskou radost, tančila po celé chatrči a lesem se ozýval její hlasitý čarodějnický smích: „Cha cha chá!“

Chlapeček s měděnými vlásky si svůj pokojíček opravdu uklidil. Ale nebyl to žádný hlupáček. Věděl, že nepořádek se přeci sám od sebe neudělá. Řekl si tedy, že té nepořádkové záhadě přijde na kloub.

Připravil si pod polštář baterku a každý večer číhal. Číhal den, dva, tři, dokonce celý týden a nic. Až desátý den zaslechl nějaký šramot. Jako když někdo nebo něco škrábe drápky po okně. To Bordelína chtěla chlapečka postrašit, než mu vyčaruje nepořádek.

Vojtíšek měl ale pro strach uděláno. Zablikal baterkou na okno, odkud slyšel škrábání, a vyčkával.

Škrábání přestalo.

Mezi čarodějnickými nepsanými pravidly stojí, že žádná čarodějnice ani čaroděj nesmí sám od sebe vstoupit do lidského obydlí.

Bordelína se lekla zablikání, přestala škrábat na okno a čekala, co se bude dít.

Chvilku se nedělo vůbec nic a pak to přišlo. Okno se otevřelo a chlapeček vykřikl do tmy: „Tak se ukaž, ať jsi, kdo jsi!“

Bordelína využila Vojtova výkřiku jako pozvání dovnitř. Přilétla na svém duhovém deštníku přímo Vojtíškovi k nohám. Ten předstíral, že se vůbec, ale vůbec nebojí. Samozřejmě ale měl srdce až v krku, jaký měl strach.

„Kdo jsi a proč mi tu děláš nepořádek, to se ani trochu nestydíš?“ spustil na Bordelínu zhurta.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čarodějnice Bordelína.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.