Moje skutočné
meno je Hanna

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Tara Lynn Masihová

Moje skutočné meno je Hanna – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Túto knihu venujem ukrajinským židom, ktorí neprežili holokaust, a tým ženám a mužom, čo ho prežili, ako húževnatá Esther Stermerová, Žanna Aršanskaja a Wilhelm Dichter.

Venujem ju aj tým Galícijčanom, Ukrajincom, Poliakom, Rusom a sedliakom, ktorí riskovali vlastný život (a niekedy oň aj prišli) v snahe zachrániť svojich židovských susedov.

Kedysi dávno ľudia verili, že duchovia a prízraky prežívajú v ruinách a jaskyniach. Teraz sme na vlastné oči videli, že tam nie sú. Diabli a zlí duchovia žili vonku, nie v jaskyni.

Esther Stermerová, prežila holokaust

Každý žiaľ sa dá zniesť, ak ho zakomponujete do príbehu alebo o ňom porozprávate.

Isak Dinesen, autor

Príbeh sa začína

Prvý raz ti prezradím svoje skutočné meno. Hanna Slivková. Neľakaj sa. Ešte vždy som tvoja matka. Narodila som sa dvadsiateho druhého februára, v zime v roku 1928. Tvoja stará mama mi často hovorievala, aby som si ten dátum zapamätala, lebo to bol deň, keď mi Boh dovolil prísť na tento svet a prvý raz sa nadýchnuť studeného ukrajinského vzduchu. Aj ona si spomínala na to, ako v to ráno voňal vzduch, keď ležala na lôžku z brezovej kôry. Vravela, že voňal ako borovicová živica z nedávno pribitých drevených latiek, ktoré otec ohobľoval a pozbíjal dokopy, aby rozšíril ich dom, čo mal len jednu izbu. Museli ho zväčšiť, aby pre mňa, prvorodenú dcéru, urobili miesto.

Toto všetko mi porozprávala, keď sme sedeli v tme a obávali sa o svoj život. Tvrdila, že náš ľud považuje prvý nádych – nešama – za posvätný. Vravela mi, že z okna videla, ako sa vonku sype sneh. Padal na zem v podobe veľkých vločiek, čo pripomínali husie pierka. A bantamský kohút kikiríkal, akoby ma chcel privítať.

Moja rodina si rozprávala príbehy. Hltali sme ich namiesto jedla a vody. Tie príbehy nás držali v podzemnom útočisku nažive. Svet tam vonku nad nami sa naďalej dopúšťal zločinov a my sme pod ním bojovali, aby sme prežili.

Včera si našla môj výtlačok Johanky z Arku, ktorý sa mnohé roky skrýval pod tmavými trámami. Bol celý stuchnutý a pofŕkaný hnedými škvrnami, lebo strávil dlhý čas vo vlhkom podzemí. Priniesla si mi ho a v jasných hnedých očiach sa ti zračili obrovské otázky plné strachu. Mlčky si mi ho podala, otvorený na stranách, kde som čiarkami ceruzkou odpočítavala naše dni v úkryte. Čiarky boli každý piaty deň preškrtnuté ako dvierka v drevenom plote, no tieto dvierka boli zamknuté a bránili človeku vyjsť na slobodu. Rozmazané sivé čiarky sa ťahali po predsádkach, okrajoch a začiatkoch kapitol. Každá čiarka predstavovala ďalší prežitý deň. Každá čiarka bola triumfom. Každá čiarka zobrazovala kúsok zo mňa, ktorý sa mi podarilo uzamknúť.

No ty o tom netušíš. Pre teba to vyzerá, akoby som bola vo väzení alebo v blázinci. Do určitej miery som aj bola. Rozhodla som sa utajiť ti túto temnú stránku svojej minulosti, aby si sa nemusela obávať a strachovať. No je to nemožné. Teraz, keď vidím, že som ťa ranila, uvedomujem si to – keď chránime deti pred realitou, nepomáhame im.

Prstami som prešla po vydutých písmenách názvu knihy – Johanka z Arku. Boli mi také povedomé ako vlastný podpis. Lístkové zlato na koži sa už dávno zošúchalo.

Znovu som si prečítala pasáže, čo som si starostlivo prepísala z knihy na pásiky papiera vytrhnutého zo zošita. Kedysi som tie pásiky používala ako záložky, po čase zožltli. No stále pre mňa mali rovnako veľký význam.

Zatvorila som oči a mala som pocit, akoby som sa tam opäť ocitla, v tme a snahe prežiť do ďalšieho dňa.

Teraz je rad na mne, aby som ti porozprávala príbeh, drahá dcéra. Môj príbeh. Konečne. Dúfam, že ti neublíži. Dúfam, že ťa nejako obohatí a že ti dodá nádej.

Štetele

MÁJ 1941 – OKTÓBER 1942

– z piatej kapitoly V Domrémach

opísala Hanna Slivková

S leebou sa chytíme za ruky, zvierame jedna druhú, aby sme si dodali odvahu na dlhej ceste domov zo školy. Niekto nás sleduje.

Už tretí deň po sebe po nás hádžu kamene. „Židovky! Židovky! Židovky!“ pokrikujú dokola. Skloníme hlavy a snažíme sa nestrhnúť, keď nás ostré kamene pichnú do kože a keď nás to slovo – to hrozné pomenovanie židov – bodne do srdca. No dnes, keď sa nám podarí vzdialiť sa od troch chlapcov, začujeme ďalšie nadávky v ruštine a ukrajinčine, a keď sa obzrieme, zbadáme nášho brata Symona. Používa prak a strieľa do nich naspäť ich nepríjemnú muníciu. Za pár sekúnd zasiahne každého z nich.

Rozutekajú sa.

Symon nám prezradí, že nás potichu sledoval, tak aby sme ho nevideli, lebo Leeba prišla včera domov s plačom a mňa videl, ako sa rozkrikujem pri ovčej ohrade, kopem do vetrom ošľahaných, sivých drevených stĺpov a mrmlem, čo by som tým trom tyranom najradšej urobila.

Symon sa často chvastá. Rád sa palcami chytí za traky a panovačne sa prechádza po farme. No s Leebou je nám to jedno. Vieme, že za všetkým tým vychvaľovaním sa skrýva dobré srdce. Vieme, že sa za nás vždy postaví.

V časoch pred vojnou je život malého dieťaťa v Kwasówe dobrý a jednoduchý. Máme radi veselice, ktoré sa konajú v našom štetele, rovnako ako denné rutiny, povinnosti a čas na modlenie. Všetci sme si zvykli na svoj život, ale je očividné, že nie je dokonalý.

Veď ktorý život ľudských bytostí je dokonalý?

V Kwasówe sme súčasťou židovskej komunity v malom mestečku, ktoré tvoria Galícijčania. Kedysi boli Rusmi, Poliakmi a Ukrajincami. Názov „Ukrajina“ znamená „pohraničie“ a hranice našej krajiny sa neustále menia. Aj naša vláda sa neustále mení. Otec hovorí, že je to preto, lebo Ukrajinu nechráni príroda – naša zem je príliš rovná.

Práve pre našu rovnú zem, pre skutočnosť, že na nej dokážeme vypestovať toľko plodín, a pre vládcov, ktorí sa snažia ukoristiť našu úrodnú pôdu, sme boli v rôznych historických obdobiach obyvatelia Ukrajiny, potom Rakúšania a neskôr Poliaci.

Prvého septembra 1939, keď nás Hitler napadol zo západu, sme Poliaci. Krajinu zaplavia tisícky tankov a nad hlavami nám hučia lietadlá. Týždeň po sviatku Roš ha-šana sa do Kwasówa z východu prirúti Červená armáda. Spievajú ľudové piesne, hovoria po ukrajinsky a zdržujú nemecký postup… takže zrazu sme ruskí Ukrajinci, prinútení prisahať vernosť súdruhovi Josifovi Stalinovi. A uprostred Poľska sa zjaví nová hranica.

Poľskú červeno-bielu zástavu nahradí ruská vlajka, celá červená, s kladivom, kosákom a hviezdou. Niektorí majitelia obchodov, príliš lakomí na to, aby si kúpili novú vlajku, odstrihnú vrchnú bielu časť z poľskej a zavesia len spodnú červenú. Potrhané vlajky vejú a štetele vďaka nim pôsobí trochu zanedbane. Pouličné tabule so známymi poľskými názvami sú odstránené.

Mama a otec vynaložia veľa úsilia, aby sme pochopili každý nový zákon, dokonca aj tie, čo sa pokúšajú zmazať naše židovské dedičstvo. Snažia sa, aby sme boli stále hrdí na to, kým sme, hoci sa nám niekedy ujdú nadávky.

Keď moji rodičia prvý raz prekročili hranicu v roku 1927, obyvatelia Kwasówa sa s nimi rýchlo spriatelili. Veď naši aškenázski predkovia prebývali v tejto zemi takmer tisíc rokov. A v tomto malom izolovanom údolí žili židia vedľa farmárov, dedinčanov a mešťanov stovky rokov. Niekedy dokonca aj na tej istej ulici. Nie je tu žiadna di Yidishe gas – žiadna oddelená židovská štvrť – ako v niektorých mestách. Delíme sa dokonca aj o ukrajinský kultúrny dom, kde sa konajú židovské tancovačky a oslavy.

No malá skupina Poliakov a Rusov nás stále vníma ako židov, ľudí, ktorým sa posmievajú alebo vyhýbajú, rovnako ako rómskym Cigánom, čo sú roztrúsení na pohraničí. A práve ich synovia si nás doberajú. Sme obozretní, ale aj akosi vďační, že súdruh Stalin zabral našu časť krajiny. Počúvame, že jeho Červená armáda zadržiava nemeckého Führera Adolfa Hitlera, aby nás nenapadol. A Rusi nám deťom dovoľujú chodiť do školy zadarmo. Poľské deti pod nemeckou nadvládou na druhej strane novej hranice musia po štvrtom ročníku prestať chodiť do školy, lebo Hitler si myslí, že im stačí naučiť sa len základné počty a svedomito pracovať. My sme na tom lepšie.

Začínam si všímať, že niektorí obyvatelia Kwasówa zmizli z nášho údolia (poľský riaditeľ školy, ruský ortodoxný kňaz či ukrajinský farmár, s ktorým obchodujeme), ale keď sa na nich opýtam, mama s otcom si vždy nájdu dobrý dôvod, prečo tu nie sú. Nehovoria nám o obrovských daniach, čo na nich uvalili, ani o následkoch vyznávania našej viery. Len nás napomenú, že sa musíme modliť tichšie.

Akokoľvek dobre teraz vyzerá život pre malé dieťa, nevieme sa zbaviť nutkania obzerať sa cez plece, či nás niečo neudrie.

Jar je v južných stepných oblastiach moje obľúbené ročné obdobie. Svet zase ozelenie. A je to nová zelená, čerstvá zelená. Na pozadí černozeme, čiernej pôdy, ktorú poorú, aby ju pripravili na novú úrodu, len tak žiari. Údolie je zlepencom brázd vyoraných pod rôznymi uhlami. Všetky sú pripravené na zasiatie semienok – pšenice, slnečnice, cukrovej repy, jačmeňa, ovsa, raže, prosa, pohánky, ryže, kukurice, kapusty – a zasadenie zemiakových hľúz. V Kwasówe povieva príjemný vetrík. Rieky sú hlboké a rýchle, tečú na juh, kde sa stretávajú s Čiernym morom. Farmári sa pripravujú na pasenie dobytka a oviec na lúkach, čo obklopujú polia.

Za poľami, kde sa nové zelené klasy pšenice kolíšu vo vetre ako vlny na vode, sa týčia lesy. A za nimi modré hory zahalené do hmly, do ktorých sa nikdy nedostanem. V lete z nich vanú horúce vetry a v zime studené.

Na jar, keď mama uprace dom a pripraví kuchyňu na pesach, pomôžem rozniesť obyvateľom Kwasówa pár vajec pysaniek, ktoré zdobí naša suseda pani Petrovičová. Uložím si ich bezpečne do vŕbového košíka vystlaného suchou lúčnou trávou a zakryjem ich ľanovým plátnom. Vajcia sú plné, ale krehké. Pani Petrovičová s mojou pomocou zafarbí ich škrupiny pre svojich kresťanských zákazníkov, ktorí ich na Veľkú noc rozdajú priateľom a rodine. Kresťania si ich dávajú do misiek na kuchynských stoloch, aby zahnali nešťastie.

Cestou prejdem okolo záhrad zakvitnutých fialovým orgovánom, čo sťažka visí na stopkách a okolo neho poletuje mnoho bzučiacich včiel. Orgovány rastú aj pozdĺž ciest nad odvodňovacími priekopami. Celou cestou sa zhlboka nadychujem. Modré lastovičky sa preháňajú vzduchom a chytajú hmyz. Letia za pluhom, čo prevracia pôdu, aby sa dosýta najedli. Biele bociany s čiernymi bruchami si stavajú hniezda na strechách chatiek. Zhromažďujú vetvičky a trávu na samom vrchu tehlových komínov.

Ovocné stromy na našom zadnom dvore kvitnú bielymi kvetmi s lupienkami jemnými ako papier a všade sa modrejú a ružovejú nezábudky. Z brázd na poliach sa vynárajú prvosienky, žlté iskerníky a biela ďatelina. Medzi zelenými steblami trávy sa kníšu jasné hlávky vlčích makov.

Jar sa však zmení s príchodom apríla 1940. Stále sa budíme na zvony z poľského katolíckeho kostola, čo široko-ďaleko vyzváňajú do chladného rána a ich zvuk už netlmí sneh a zima. No keď sa pripravujeme na pesach tým, že vyhadzujeme obilniny, kukuricu a fazuľu (viera nám zakazuje jesť chlieb z kysnutého cesta, chamec či kitnijot), musíme to utajiť pred Rusmi. Aj katolíci pred nimi skrývajú svoje pysanky. Súdruh Stalin nemá rád náboženstvá.

Vezmem ťažké vrece s obilím a odvlečiem ho hore kopcom za náš dom, lebo jeho obsah musí byť podľa tradície celý týždeň ďaleko od domova. Položím ho do suda pod kríky (v týchto časoch si nemôžeme dovoliť spáliť jedlo, ako sme to robili počas pesachu doteraz). Odstúpim a pozriem sa do údolia. Sledujem, ako oblaky dymu z neďalekých vlakov prevážajúcich dobytok stúpajú priamo na bezoblačnú modrú oblohu.

Nemôžem ako dieťa vedieť, že niektoré vozne sú plné poľských väzňov, čo mieria do sibírskych gulagov. V Kwasówe vlaky nezastavujú.

A nepočujem ani bomby, čo zasiahli Paríž. V tomto okamihu vidím len krásu tých nadýchaných obláčikov dymu. Stojím na kopci a sledujem, ako dym stále mení podobu. Kopec za naším domom je najvyšší bod v meste.

Symon s obľubou sprevádza Fedira Wołinskeho, poľského lampára, na nočných obchôdzkach. V našom meste ešte nie je zavedená elektrina, máme len pár generátorov na radnici, ktoré však NKVD, čiže sovietska polícia, skonfiškovala, aby mohla používať svoje komunikačné systémy a premietať propagandistické filmy. Elektrina je úplne zavedená len vo väčších mestách, napríklad vo Ľvove alebo v Kyjeve. To znamená, že potrebujeme lampára. Voláme ho Lampár Fedir.

Lampár so sebou nosí drevený rebrík a tyč zakončenú knôtom, aby zapálil petrolejové lampy na masívnych kovových stĺpoch. Väčšina z nich je roztrúsená v blízkosti centra štetele, takže ak nemáme domáce úlohy, vyberieme sa až k hlavnému námestiu. Cestou kopeme do skaliek a prechádzame cez malé mosty, čo vedú ponad odvodňovacie priekopy, ktoré sa ťahajú krížom-krážom po celom Kwasówe.

„Môj malý lampár,“ prihovorí sa mu Fedir z rebríka a zíde z neho. Rebrík používa len vtedy, keď musí zastrihnúť knôt alebo doplniť petrolej. Ak je lampa plná, podá Symonovi dlhú tyč so zapáleným knôtom, aby ju rozsvietil. Hoci má Symon len osem rokov, je dosť vysoký a nepotrebuje pomoc, aby dočiahol na knôt v lampe. Na tvári sa mu zračí jasný cieľ. Podrží tyč tak, aby sa lampa zapálila a svetlo z nej prežiari temnotu, čo nás zahaľuje. Kúpe sa v ňom aj jeho tvár. Svetlé vlasy mu zažiaria.

Keď sa zotmie, príslušníci NKVD začnú so smiechom a s cigaretami v ústach opúšťať krčmu. Nám hrozí, že zmeškáme večierku, a tak Lampár Fedir nežne poštuchne Symona smerom domov.

„Musíš ísť spať, mladý Symon.“

Ponáhľame sa naspäť, aby sme sa vyhli trestu.

V dažďových kalužiach a vo vode, ktorú používame na každodenné umývanie, sa odrážajú žlté sklené gule, ktoré zapálil náš brat. Lemujú prašnú cestu, čo vedie domov, ako malé nočné slnká.

Na jar sa koná aj každoročný pastiersky slávnostný sprievod. No posledný v našom štetele je v roku 1941. Otec a ostatní musia Rusov presvedčiť, aby nám ho dovolili zorganizovať.

Otec je múdry muž, ako mama rada hovorieva, keď urobí niečo, z čoho sa jej naplní srdce pýchou. Potiahne ho za nepoddajnú čiernu bradu a nazve ho jidiše kop. Otec sa uistí, že má dobré vzťahy s komisárom Jegorovom, čo vedie malú skupinu príslušníkov NKVD, ktorá sa usadila na radnici. NKVD hľadá buričských partizánov, ktorí sa skrývajú v lesoch, a poľských nacionalistov, ktorí im spôsobujú problémy. Snažia sa nás „sovietizovať“, ako vravia učitelia.

Otec má dve roboty. Je pastier oviec. Stádo zdedil, keď kúpil pôdu, na ktorej bývame, a rozhodol sa nechať si ho. Symon miluje ovce, hladká ich po bruchách a má rád aj veľkého strapatého ovčiarskeho psa Ovida, čo ich stráži.

Otcovou druhou prácou je všetko opravovať. Opraví staré ruské pokazené vojenské nákladiaky, keď sa to nikomu inému nedarí. Keďže Rusi ho potrebujú, počúvajú ho. Keď ho vyhľadajú miestni farmári a žiadajú ho, aby im pomohol presvedčiť Rusov, nech im dovolia zorganizovať každoročný slávnostný sprievod, ktorý zakázali, lebo ho vnímajú ako náboženskú udalosť, pripojí sa k nim a prehovára komisára, že je to komunitná oslava, na ktorej si môžu uctiť súdruha Stalina.

Funguje to.

Otec pridelí Leebe úlohu ušiť dlhú červenú vlajku z látky, ktorú má komisárova žena priniesť z Ruska. Keďže musíme počkať na látku, slávnostný sprievod sa presunie na jún, hoci tradične sa koná v máji.

22. JÚN 1941 –

Sme nadšení, keď konečne nadíde deň slávnostného sprievodu. Otec odíde skôr, aby si dal vyzdobiť voz. Pomôžem mame pripraviť nedeľné raňajky – holé lievance bliny z liateho cesta z pšeničnej múky. Odkedy prišli Rusi, len zriedka máme doma cukor a smotanu, s ktorými ich zvyčajne podáva. Červená armáda, ktorá sa prihnala do mesta, hladní vojaci, čo smrdia alkoholom a spievajú, zjedli väčšinu nášho jedla a vypili takmer všetky liehoviny. Nechali nám toho veľmi málo. Obchodníci majú stále problém nahradiť svoj stratený tovar. Potraviny v regáloch sú staré, soľ špinavá a vlhké zápalky sa ťažko zapaľujú.

Mama sa uistí, že Symon vždy dostane jedlo navyše. „Je chlapec a rastie,“ vysvetlí. Ja so sestrou ho pod stolom podpichovačne kopeme. Symon nám kopance vracia.

„Kedy budem môcť jazdiť na voze?“ opýta sa.

Na slávnosti pochodujú pastieri oviec a dobytka. Môžu sa však zúčastniť len tí, čo majú dosť rokov, aby boli pastiermi.

„Pozrime sa na to. Máš deväť rokov, ty môj starček. Stále ťa čaká pár rokov na základnej škole, kým ti dovolíme vyjsť na lúky samému. Neponáhľaj sa tak,“ napomenie ho mama. Zamáva mu pred očami vidličkou s blinami. „V škole je lepšie. Tam vonku si mozog neprecvičíš. Všade samá tráva, vietor a smradľavé ovce.“

Otec kedysi predával ovčiu vlnu priamo miestnym spracovávateľom vlny a krajčírkam, jahňatá zas miestnemu židovskému mäsiarovi. Prezývame ho Mäsiar Osip. Ako som spomínala, otec je aj miestny opravár. V dielni v stodole opraví hocičo, čo sa hýbe, a všetko, čo sa zastavilo a potrebuje sa znovu pohnúť – hodinky, kolesá na voze, maselnice, zbrane a pasce na zvieratá. V dome nemáme žiadne zbrane – otec je proti nim –, ale sú ľudia, ktorí lovia a spoliehajú sa pri obžive na strelné zbrane. Otca teda považujú v meste za dôležitého človeka, najmä teraz, keď sa vie prihovoriť u komisára. Otec vlastní dom z pálených tehál na cestičke, čo vedie k lúkam a pasienkom. Na tej cestičke stojí len jeden ďalší domček – slamená chalúpka. Tá patrí pani Petrovičovej, mojej priateľke a zamestnávateľke, ktorá býva na druhej strane ulice. Keď sa mama s otcom presťahovali do Kwasówa, predala im svoj pozemok.

„Lenže ja chcem byť so smradľavými ovcami,“ zašomre Symon.

Od centra mesta nás delí len kilometer a pol chôdze. Rodiny sa zhromaždia na námestí, niekto hrá na buben a pár obyvateľov Kwasówa tancuje. Dnes tancujú všetci spolu, nie oddelene v kultúrnych domoch, a oslavujú nový život. Potom sa ozve kostolný zvon a k nemu sa pridajú menšie zvončeky zo slávnostného sprievodu – pripevnené na konských hrivách a postrojoch či na drevených vozoch. Kone prichádzajú po dláždenej ulici, cengajú, cinkajú a poskakujú, akoby vedeli, že všetci na ne upierajú oči. Na vozoch sa vezú prvotriedne ovce, aby ich ľudia videli, a tých zopár pastierov, čo zostalo – ktorých Červená armáda neposlala preč –, máva a kričí na svojich známych. Kolesá na vozoch očistili od hrdze, aby neškrípali, lesknú sa na jasnom slnku.

Leebinu vlajku drží z každej strany pekné dievča vo vyšívaných ruských šatách. Pochodujú na začiatku sprievodu a tváre majú vážne – tvária sa rovnako, ako keď sme zbadali ruských vojakov, čo sem vmašírovali so svojimi propagandistickými filmami. Tie svietia namodro na obrazovkách na radnici počas večerov, keď nás nútia sledovať ich.

Mama hrdo pohladká Leebu po hlave. Hnedé vlasy sa jej lesknú a má ich pevne stiahnuté do dvoch vrkočov. Líca má vždy ružové. Ja nosím vlasy väčšinou v neporiadnom svetlom mikáde. Načiahnem sa k nim a uhladím si ich, lebo mi povievajú vo vetre.

Niektorí chlapci v dave výskajú a vykrikujú. Na hlavách majú klobúky z veľkých zelených tekvicových listov, aby im horúce slnko nespálilo svetlé líca a nosy. Podaktorí muži si do obnosených klobúkov ako ozdobu zastokli pestrofarebné kohútie pierka.

Na druhej strane cesty zbadám svojho kamaráta Leona Stadnicka. Je zachmúrený. Jeho tvár poznám veľmi dobre. Zblízka si ju prezerám, vždy keď sa stretneme na námestí alebo na tancovačkách. Páči sa mi, lebo sa často usmieva, a pri úsmeve sa mu na ľavom líci urobí malá jamka. Tá tam teraz chýba. Zdá sa, že hľadí kamsi do diaľky. Pozerá sa niekam za sprievod, za oslavujúci dav, až na vzdialené pohoria. Zamávam mu, aby som na seba strhla jeho pozornosť, ale on nereaguje. Zahanbene spustím ruku k telu a poobzerám sa, či si ma niekto všimol.

Symon sa na mňa uškrnie. Buchnem ho po ruke.

„Tam je ocko!“ zvolá Leeba a ruku, ktorou ma doteraz držala, zdvihne a zamáva mu. Poskakuje hore-dole. Otec ju počuje a usmeje sa na ňu, keď okolo nás prechádza. Mama mu pošle vzdušný bozk. Predstiera, že ho chytil, a pritisne si ho k srdcu. S upravenou čiernou bradou a novým plsteným klobúkom vyzerá veľmi pekne. Potom na nás žmurkne a zmizne nám z dohľadu.

Moja sestra Leeba prišla na svet dve zimy po mne. Tešila som sa. Leeba bola okrúhla, mala bucľaté červené líčka a tučnučké pästičky, ktorými mi vždy zovrela prst, keď som jej ho správne podala. Len čo svojimi prstíkmi pevne stisla ten môj, mala som pocit, akoby som bola súčasťou niečoho väčšieho.

Symon sa narodil dva roky po Leebe. Už od začiatku s ním mali rodičia samé problémy. Nechcelo sa mu von, vravievala mama. Teda aspoň nie tak, ako bolo treba, čiže najprv hlavou. Pôrodná baba využila všetky svoje skúsenosti, aby ho obrátila, lebo Symon chcel stoj čo stoj vyjsť von nohami. Pani Petrovičová, ktorá na mňa dávala pozor v kuchyni v ten deň, keď sa narodila Leeba, nás dve rýchlo odviedla k sebe domov, aby sme neboli svedkami toho „utrpenia“, ako to nazvala. S Leebou sme sa držali za ruky a vyhýbali sme sa zablateným mlákam na hlinenej štrkovej ceste. Uvažovala som, či problém tohto nového bábätka tkvie v tom, že sa nenarodilo v zime ako my, ale v lete.

No ono aj mama prežili to „utrpenie“.

Po Leebinom narodení, ešte predtým, ako prišiel na svet Symon, otec našetril dosť peňazí, aby postavil náš tehlový dom. Chránila ho šindľová strecha a stál len pár metrov od dvojizbovej chatrče, kde som sa narodila. Mimo mesta nenájdete veľa domov so šindľovou strechou, väčšinou sú slamené. A takmer všetky majú steny z natretých drevených latiek alebo polien a omietky, nie z pálených tehál. Spomínam si, že keď dom dostavali, bola som nesmierne nadšená, že musím vyjsť po schodoch, aby som sa dostala do postele. Zo spánku sa tak razom stalo hotové dobrodružstvo.

Keďže otec je múdry a dokáže opraviť hocičo, dokonca vedie špeciálne spoločenstvo remeselníkov, ľudia si k nám domov prichádzajú po rady. Dnes večer počujem, keď dorazia dvojičky Cohanovci, a neskôr sa k nim pridá aj pán Rabinowitz s pánom Stadnickom, Leonovým otcom. Mama niekedy nechá mužov osamote, nech pijú a rozprávajú sa, a ona zatiaľ zašíva oblečenie na poschodí. Ale dnes zostáva na prízemí a vpustí dnu aj strýka Leviho. Rozoznám ich hlasy rovnako ako otcov.

Najradšej som čo najdlhšie hore. Neznášam spánok. Často sa štípem, aby som mala oči otvorené, ako najdlhšie vydržím. Dlho potom, čo sa Leeba obráti na druhý bok a Symon spustí tiché chrápanie z opačnej strany miestnosti. Ale v túto noc na konci júna sa nemusím štípať. Som úplne čulá. Vďaka vzrušeniu zo sprievodu mám v sebe príliš veľa energie. A je nezvyčajne ticho. V dome sa neozývajú zvýšené hlasy pri priateľskej debate o Talmude, zákonoch v štetele alebo pravidlách v spoločnosti, ktoré dopĺňa škrípanie posúvajúcich sa stoličiek a cinkanie pohárov, ako to normálne na takýchto zhromaždeniach prebieha.

Napínam uši, tak ako to uši automaticky robia, keď niekto naschvál hovorí potichu. Rozhodnem sa prikradnúť sa k schodisku, pričom sa vyhýbam vŕzgajúcim podlahovým doskám, aby som zistila prečo.

Rozprávajú mladí bratia Cohanovci. Dvojčatá majú zvláštny spôsob komunikácie. Počas hladomoru na Ukrajine prišli o rodičov a vyrástli len vďaka pomoci nášho štetele. Krátke obdobie prebývali v stodolách a pracovali za teplé jedlo. Nám kedysi nosili vodu. Teraz majú vlastného koňa s vozom a izbu u miestneho ukrajinského mliekara Stepana Illiouka. Komisár má rád sladkosti, a tak udelil dvojičkám špeciálne povolenie na cestovanie. Ak niekto chce, aby mu previezli tovar do iného mesta alebo dediny, alebo chce urobiť obchod, najme si práve Cohanovcov. Sú silní a územčistí, dokážu hocičo odniesť a vedia sa zjednávať aj s tými najlakomejšími zákazníkmi.

Odkedy nám súdruh Stalin vzal rádiá a noviny, dvojičky nám nosia aj správy. Počujem, ako rýchlo hovoria.

„Táto nová vojna už nezasahuje len Poľsko,“ vraví Pavel.

„Armáda Adolfa Hitlera sa vzoprela súdruhovi Stalinovi a dnes skoro ráno prekročila hranicu, aby ho prekvapila útokom,“ dodá Jacob.

„Teraz sa bojuje aj u nás.“

„Súdruh Stalin blokuje všetky správy o nemeckej invázii. Ukrajinci Nemcov vítajú. Majú na pamäti, ako civilizovane sa správali posledný raz, čo ich napadli, a dúfajú, že nás oslobodia spod ruskej nadvlády a opätovne podporia nezávislosť Ukrajiny.“

„No to boli iní vojaci, aristokrati. Títo sú obyčajnejší a neriadia sa pravidlami vojny. Nemecké tanky sa valia cez vysadené polia a ničia úrodu. Sprevádza ich napádajúca armáda s automatickými guľometmi. Luftwaffe zas bombarduje zo vzduchu. Vraj začali zhromažďovať židov a nútia ich pracovať v getách alebo vo fabrikách. Niekedy ich dokonca aj deportujú.“

„Počul som, že ostatným židom navrávajú, že ich prevážajú do izraelskej zeme, aby sa tam presťahovali.“

Chvíľu je ticho. Počujem len ozvenu otcových hánok klopkajúcich o drevo. Je to znak, že nad niečím tuho premýšľa.

„Ako ďaleko sú?“ opýta sa napokon.

„Práve teraz sú severne od nás,“ odvetí Pavel.

„Útočia na Ľvov.“

„A blížia sa k nám aj zo západu, z Maďarska. Je ťažké posúdiť, či sme im priamo v ceste.“

„Som si istý, že Červená armáda ich čoskoro zastaví, je taká početná,“ ozve sa strýko Levi. „Aj naša krajina je obrovská. Už nás neprekvapia. Ich armáda nemôže pokryť každé údolie.“

„A teraz sme tak ďaleko, že armáda má dosť času sa zmobilizovať,“ poznamená pán Stadnick.

„Ale príslušníci NKVD sa vytratili počas sprievodu! Využili ho, aby zatajili svoj odchod. Pred pár hodinami sme vylomili zámky na väzenských celách a vypustili sme na slobodu politických väzňov, ktorých tam držali. Teda tých, čo ešte žili,“ dokončí Pavel zlostne. „Väčšinu z nich postrieľali pri ústupe.“

„Červená armáda uteká, nebojuje,“ pridá sa Jacob.

„Aj komisár je preč?“ opýta sa otec neveriacky.

„Áno.“

Na chvíľu sa opäť rozhostí ticho. Potom sa ozve mama: „Čo ak prídu Nemci zdola z Rumunska?“

Ďalšie ticho. Cítim, ako mi hrôza skrúca prsty na nohách. Presúva sa až k môjmu srdcu, ktoré sa rozbúcha. Hrozí nám nebezpečenstvo? Budú nás chcieť odvliecť z domu? Alebo niečo horšie? Kwasów je blízko hranice s Rumunskom. Kam pôjdeme? Nemôžeme ísť na západ do Poľska, na sever do Ruska a ani na východ k Azovskému moru.

Otcov rozvážny hlas ukončí znepokojený rozhovor. „Teraz nám nezostáva nič iné, ako mať oči a uši na stopkách a byť pripravení. Pavel, Jacob – potrebujeme vás viac ako kedykoľvek predtým. Aj keď nebudete mať čo doručiť, zaplatím vám, aby ste každý týždeň pochodili stepi a zhromaždili novinky. Ste ochotní sa na to podujať?“

Mladí muži súhlasne zamrmlú. Prebehnem naspäť do postele, lebo k schodom mieria matkine kroky. Pod prikrývkou sa pritisnem k Leebinmu teplému spiacemu telu. Hoci je vonku leto, trasiem sa od zimy a chcem byť pri nej čo najbližšie. Nočnú košeľu má vlhkú od potu a vonia ako tráva a blednúci orgován, s ktorým sa dnes hrala. Pritisnem si nos k jej golieru a zhlboka sa nadýchnem. „Nikomu nedovolím, aby ťa vzali preč,“ zašepkám.

Symon zrazu odfrkne zo sna, akoby chcel povedať: A čo ja?

„Ani teba,“ dodám potichu k nejasnej siluete na druhej strane izby.

Sprievod bol posledný deň, keď sme sa naozaj veselili a užívali si relatívny pokoj. Odvtedy náš svet ničí Hitler a jeho približujúca sa armáda. Deti sa v škole pýtajú, čo znamená slovo Führer. Učiteľ odpovie, že „vodca“. Dodá, že na svete existujú dobrí a zlí vodcovia. A tento je zlý.

Pod prísnym dohľadom obrazov Lenina a Stalina sa naši učitelia s ťažkosťami usilujú udržať v nás pocit bezpečia, keď sa pokúšajú odhaliť nám pravdu a odpovedať na ďalšie ťažké otázky. Niežeby vedeli viac než my. Práve v tomto čase sa priepasť medzi židmi a ostatnými obyvateľmi Kwasówa prehĺbi. Niektorí dospelí, nielen mladí tyrani, na nás civejú a šepkajú si, keď prechádzame okolo. V tých pár obchodoch, čo sú stále otvorené a ponúkajú úbohé zásoby, nás ukrajinskí obchodníci nútia platiť ruskými rubľami, čo majú vyššiu cenu ako naše poľské złote, alebo nás namiesto úveru, na ktorý sme zvyknutí, prinútia obchodovať.

V to leto sa ku mne do postele v noci z prízemia už nič nedonesie (možno si mama všimla záblesk mojej bielej nočnej košele, keď stúpala po schodoch). No bratia Cohanovci sa mnohokrát zastavia neskoro popoludní či večer. Rodičia nás vtedy zakaždým vyženú von.

Keď sa večer stmieva, Kwasów vyzerá priam čarovne. Nemôžete si pomôcť, jednoducho si užívate koniec dňa. Nočný vánok prináša zo sadov a zadných záhrad s čistým vzduchom pach hnijúceho ovocia. Vlk samotár zavýja zo vzdialených hôr. Svorka vlkov spolu vyje na mesiac, keď sa rozpráva. Vo vzduchu sa ozýva tichá pieseň cvrčka a šíri sa ním kyslý pižmový pach, keď susedia varia. Kým prišli Rusi a mali sme hojnosť jedla, dalo sa uhádnuť, čo kto varí. V nočnom vzduchu sa miešali naše rozličné tradície – bolo cítiť aromatický závan duseného židovského pokrmu šolet z mäsa, fazule a jačmeňa aj kysnutú vôňu ukrajinských pampušiek.

Počas žatvy sme tiež oslavovali veselý sviatok Sukot. Na jantárovožltých poliach sme si postavili malé búdky pripomínajúce pastierske a obklopili sme ich vysokými stohmi sena. V suke sme jedli alebo spali, ďakovali za úrodu a spomínali na minulosť našich predkov a ich putovanie po púšti. Oslavy v búdkach so strechami z toho, čo vyrástlo zo zeme, nám pripomínali, ako nás Boh chráni prostredníctvom prírody. Dočasný príbytok suka žiaril pod zapadajúcim slnkom rovnako ako stohy sena na poliach, čiže celý svet sa leskol ako zlato. Dokonca aj vo vzduchu sa po vymlátení obilia trblietali zlaté kúsky pšenice a sena. Na oblohe sa kde-tu zjavili tmavé fliačiky sťahujúcich sa vtákov či škriekajúcich husí.

V roku 1941 však musíme oslavovať Sukot vnútri so zatiahnutými závesmi.

Čoskoro stepi prikryje sneh. Z hôr vanie ostrý vietor a tlačí sa cez škáry okolo dvier a okien. Čím častejšie sa obyvatelia Kwasówa zdržujú v chalúpkach, kde nakladajú do pecí uhlie a drevo, čo si nazbierali ešte na jeseň, tým menej nás navštevujú bratia Cohanovci a tým pomalšie sa šíria aj novinky. Hitlerova armáda Wehrmacht už napadla našu krajinu, ale ešte sa nedostala do Kwasówa. Zatiaľ prešla len cez sever a juh nášho malého údolia a zamierila na západ.

Azda drží nemeckých vojakov v šachu aj sneh. Možno sa v zime aj zlo šíri pomalšie.

22. FEBRUÁR 1942 –

Na moje štrnáste narodeniny zúri vonku poriadna metelica s hustými snehovými vločkami. „Ako keď si sa narodila,“ poznamená mama a dá mi špeciálne lievance bliny v tvare srdca, ktoré nám vždy pripravuje na narodeniny. Moje urobila deň pred sabatom a ohriala ich dnes ráno na železných kachliach. Pani Petrovičová predtým prišla, aby v nich zakúrila.

Natriem si ich maminým kyslým domácim černicovým lekvárom a poprášim asi štvrtinou lyžičky práškového cukru. Mama pre mňa ušetrila posledné zvyšky zo spodku nádoby na cukor. V Kwasówe sa už nedá zohnať. Cukor vyzerá na lievanci ako sneh na tmavej pôde. Mama mi v najlepšom kvetovanom hrnčeku podá čerstvú tučnú smotanu zozbieranú z raňajšieho mlieka našej kravy. Neskôr si aj s pani Petrovičovou otvorím darčeky.

V sobotu cez sabat nám Tóra káže oddychovať. Nesmieme používať zápalky či stroje alebo odomykať dvere, variť a pracovať, takže keď potrebujeme zapáliť zápalku alebo otočiť kľúčom, musí nám pomôcť niekto, kto nie je žid. Naša najbližšia suseda pani Petrovičová je náš gój, teda inoverec. S jej pomocou môžeme kúriť aj v zime a zamykať na noc dvere. Odkedy nám NKVD vzalo z podláh koberce, v izbách je väčší prievan a teplo z kachieľ je ešte dôležitejšie. Pani Petrovičová nechce, aby sme jej platili, ale občas prijme pohár maminho zaváraného ovocia a moju pomoc.

Keďže je sobota, nemusím ísť do školy a som celá bez seba, že za posledných päť rokov mám konečne celý deň na oslavovanie. Po bohoslužbe v synagóge sme sa pomodlili a pustili sme sa do prvého sabatového chodu.

„Niečo som ti vyrobila,“ ozve sa Leeba, usmeje sa na mňa a dva copíky sa jej zatrasú.

Symon sa zamračí, nemá rád, keď ho z niečoho vynechávame.

„Pracovala na tom veľa hodín.“ Mama súhlasne prikývne. Naša matka je veľmi pracovitá. Otec vždy vraví, že práve preto si ju vzal. Nikdy nepoznal ženu, čo by pracovala usilovnejšie. Sprostredkovateľku sobášov požiadal, že chce rovnocennú partnerku, a ona mu dohodila ženu presne preňho – Evu, dcéru Leonida Kajdanova, moju matku. Leeba je úplne ako ona, v porovnaní so mnou vie dlhšie obsedieť a lepšie sa sústrediť, a okrem toho veľmi zručne narába ihlou, niťou a ihlicami na pletenie, takže naša matka ju chváli viac ako mňa. Snažím sa nebrať si to príliš k srdcu. Väčšinou sa mi to darí.

„Aj ja som ti urobil…“ začne s ňou súperiť Symon, ale náhle sa odmlčí, keď začujeme, ako pred vchodovými dverami na cestičke zastal voz. Bežíme k oknám. Kone prešľapujú a odfrkujú obláčiky pary do chladného vzduchu. Hrivy im ťažia zmrznuté cencúle. Počujeme hlasy a rinčanie reťazí či postrojov a cengot kryštálikov ľadu.

Mama otvorí dvere. Do domu nám ako prach z cesty naveje sneh. Pavel vojde dnu aj so studeným vzduchom. Chytí ju za rameno a odtiahne nabok, pričom jej čosi šepká do ucha. Neujde mi, že tvár jej zbledne, až je biela ako sneh na jeho pleciach.

„Musíš zohnať Abrahama,“ prehovorí. „Ja neviem, čo si počať.“

Prikývne. „Môžem si vziať vaše kone? Moje si musia oddýchnuť.“

„Áno, odveď ich dozadu a daj ich zatiaľ do stodoly.“ Všimnem si, že mama sa trochu vzchopí. Hlas má silnejší a do tváre sa jej znovu nahrnie farba.

Vypustí Pavla z dverí a vzápätí počujeme, ako kolesá voza hrkocú na bočnom dvore. Opustíme stoličky a ponáhľame sa k oknám, aby sme vyzreli von. Nedeje sa nič zvláštne, Jacob len vedie kone a voz zakrytý zasneženými plachtami do stodoly. Sklamaní sa usadíme späť za stôl a dojeme.

Kým jeme bliny v tvare srdca, mama okolo nás pobehuje. Zhromaždí vlnené prikrývky, čo používame v obývačke na prízemí, keď je nám zima a z veľkých čiernych kachlí na uhlie nesála dosť tepla. Prikrývky starostlivo zloží, potom otvorí skrinky a do každej nazrie. Občas niečo vyberie – zoschnuté kusy chleba, čo používa na strúhanku, suchý tvaroh pani Umańskej v hlinenom hrnci a sušené jablká z našej záhrady. Keď to všetko zabalí do utierky, vojde otec. Vrhne sa mu do náručia aj s balíkom a rozplače sa.

Stíchneme. Nikdy sme ju nevideli plakať, dokonca ani vtedy, keď rodila Symona. Zadržím dych a čakám, kým otec opraví niečo, o čom som ani nevedela, že sa pokazilo.

„Je to len na jednu noc,“ tíši ju. „Nemôžeme ich vyhnať.“

„Čo sa deje?“ opýta sa Symon a potiahne otca za nohavicu.

„Máme návštevu, Symon, ale sú to tajní hostia. Nikomu nesmieš povedať, že sú tu. Rozumieš? Nikomu. To by ich situáciu len zhoršilo. Aj našu.“ Prepichne ma pohľadom a ja viem, že myslí na pani Petrovičovú. No on ju nepozná tak ako ja. Netuší, že by nás nikdy neudala.

„Ale prečo my?“ vyzvedá sa mama.

„Lebo sme tak ďaleko. Máme len jednu susedu, ktorá by mohla zistiť, čo sa deje.“ Otec vezme prikrývky a balíček jedla a zamieri späť k dverám. „Iba na jednu noc, dobre?“ zavolá cez plece na mamu a zatvorí za sebou dvere.

Všetci chvíľu civieme na uzlovité latky, z ktorých sú vyrobené.

„Dobre, deti.“ Praktická mama sa znovu vráti a tleskne rukami. „Nastal čas upratať, ísť von a hrať sa. No dnes len na ulici, počujete? Nie vzadu…“

Oblečieme si hrubé vlnené kurtky, klobúky a palčiaky, obujeme si kožené čižmy a vybehneme von do bieleho sveta a víru vločiek. Zastanem na cestičke vpredu a pozriem sa na oblohu. Dnes mám štrnásť, poviem si v duchu. Z neba sa na moju tvár a telo sypú ako zmrznuté pierka mokré vločky. Včera mi svet pripadal taký pokojný, no dnes sa okolo nás znovu prudko točí. Kto je v stodole? premýšľam. A keby sa nám pre neočakávanú návštevu mal zhoršiť život, prečo by im otec dovolil zostať?

Leeba so Symonom pobehujú okolo mňa a ohadzujú sa snehovými guľami. Možno práve preto, že dnes mám narodeniny, v tom okamihu sa cítim oveľa staršia ako oni.

Pani Petrovičová sa k nám na moje želanie vždy pridá, keď sa podáva narodeninový jablčník a rozdávajú darčeky. Dnes dostanem pekné nové šaty, ktoré mama vystrihla a ušila zo svojich starých šiat z jemného kára. Majú vzor sedmokrások a žlté porcelánové gombíky. Súdruh Stalin nedovoľuje svojim ľuďom viac ako jedno oblečenie na prezlečenie. Vraj je toho názoru, že nie je dobré vlastniť veľa vecí. Ale mama si tieto šaty ukryla pod matrac, keď nám konfiškovali oblečenie a kožuchy, lebo vedela, že neskôr ich prerobí na môj narodeninový darček. Narodeninové dary sú dôležité, pretože na rok zažehnajú zlo.

Leeba mi daruje dlhý červeno-hnedý šál, čo uplietla, lebo som stratila svoj starý, a Symon mi dá lesklý červený kameň zo svojej zbierky a drevenú škatuľku, ktorú vyrobil, aby som si ho do nej uložila. Pani Petrovičová počká, kým mi ostatní rozdajú darčeky, potom si ma pritiahne k stoličke a objíme ma. Napokon mi podá balík zabalený v hnedom baliacom papieri, takom, do akého nám balili mäso u Mäsiara Osipa, kým mu nezakázali predávať kóšer mäso. Čoskoro nato zavrel predajňu. Rozbalím stuhnuté záhyby a zbadám krásnu novú bielu zásteru s ružovými a zelenými vajíčkami vyšitými po lemoch.

„To je pre teba, aby si ju nosila, keď mi prídeš pomôcť. Nechám ti ju zavesenú pri dverách.“

Pobozkám ju na jemné starecké líce, hoci viem, že mama sa asi mračí. Nemá totiž rada, keď pani Petrovičovej pomáham so zdobením vajíčok.

Keď odíde a my si ideme ľahnúť, čakám, kým sa otec vráti domov a pridá sa k nám na poschodí. Vchodové dvere sa otvoria a zatvoria. Neponáhľa sa. Svetlo z petrolejovej lampy sa stále mihoce a vrhá dlhé tiene na schodisko. Nemôžem spať, premýšľam nad záhadou v našej stodole, takže opatrne vyleziem z postele, aby som nezobudila Leebu, navlečiem si ponožky a po špičkách zídem na prízemie. Otec hľadí do mapy na širokom kuchynskom stole.

Posadím sa oproti nemu a on ku mne zdvihne zrak. Nežne sa usmeje a načiahne sa k mojej ruke. Položím ju na stôl medzi nás a on ju chytí do dlane, pohladká mi ju a prekvapene si ju premeria. „Už si mladá žena, Hanna. Kedy si tak dospela?“

„Otec, môžeš mi povedať, kto je v stodole? Sľubujem, že to nikomu neprezradím.“

Na chvíľu sa odmlčí a ďalej mi hladká ruku veľkým, mozoľnatým palcom. Druhou rukou si poškrabe dlhú bradu. Robieva to, keď o niečom tuho premýšľa. Potom vzdychne, pustí mi ruku, oprie sa o stoličku a ukáže na miesto na mape takmer naspodku papiera – na Rumunsko.

„Sú odtiaľto,“ vysvetlí, „a idú sem.“ Presunie prst na vrch mapy a doprava od seba. „Nemajú mená. Sú to ľudia ako my. Utekajú, aby si zachránili život, snažia sa dostať na bezpečné miesto na severe. Sú na dlhej, nebezpečnej ceste…“ Znovu vzdychne. „Pavla s Jacobom zastavil o niekoľko miest ďalej farmár, ktorého poznali. V stodole ukrýval týchto ľudí. Zveril ich do rúk mladých dvojičiek. A oni zas zverili túto rodinu na jednu noc do našich rúk. Odídu, kým sa ráno zobudíš, a zajtra bude stodola prázdna. To je všetko, čo potrebuješ vedieť.“

Počúvam a oči mám doširoka otvorené. V našej stodole je celá rodina? Utekajú, aby si zachránili život? Pomyslím si na chladnú stodolu, trochu sena, vietor hvízdajúci z hôr cez škáry v latách a kilometre, čo ich ešte čakajú. Vrátim sa na poschodie, otvorím svoju truhlicu a zídem späť do kuchyne.

„Otec, môžeš im toto zaniesť, kým odídu? Leeba mi ho dnes dala.“ Je taký jemný. Zdráhavo mu podám nový šál s vedomím, že už ho nikdy neuvidím. Otec mi ho vezme z rúk, vystrie zloženú vlnu a potom prenesie pohľad späť na mňa. V nežných hnedých očiach sa mu zračí žiaľ.

„Hanna, moja Hanna, naozaj dospievaš.“

Vstane od stola a podíde k polici na knihy zavesenej nad pohovkou. Vezme z nej knihu viazanú v koži, s pozlátenými okrajmi strán, a rukou prejde po väzbe. „Už máš dosť rokov na to, aby si si ju prečítala.“

Podá mi ju. Johanka z Arku od Marka Twaina.

Aké smiešne meno, pomyslím si. Ešte nikdy som nevlastnila knihu pre dospelých. Nadšene prejdem prstom po vystúpených písmenách na obale. NKVD nám skonfiškovalo všetky náboženské knihy vrátane maminho výtlačku Cena u-rena v jazyku jidiš a väčšinu našich ukrajinských a poľských literárnych diel, lebo im pripadali protisovietske. No otec prehovoril komisára, aby mu dovolil ponechať si malú poličku s beletriou od amerických a európskych autorov, ktorá neohrozovala komunistický režim. Mama pre otca na oplátku prehltla svoj hnev a vyrobila komisárovi zelený klobúk s červeným perom, keď sa dopočula od miestnej krajčírky, že komisár Jegorov má slabosť pre poľské klobúky. Krajčírka tvrdila, že po jeho príchode nezostal v galantérii ani jeden mužský kapelusz.

Otec ma dlho objíma a potom vyjde von zadnými dverami.

Keď si znovu ľahnem, konečne mám pocit, že zaspím. Pomáha mi v tom vedomie, že dnes bude niekomu teplejšie. Možno dievčaťu v mojom veku. Skôr ako zatvorím oči, opäť nazriem do svojej novej knihy preloženej do poľštiny. V predhovore od pána Twaina sa píše, že Johanka z Arku bola skutočná žena z minulosti a že storočie, v ktorom žila, „bolo od temného veku najbrutálnejšie, najodpornejšie a najskazenejšie v histórii“. No Johanka si aj tak zachovala čestnú, skromnú a ušľachtilú povahu.

Napadne mi, či mi tým chcel otec niečo tajne naznačiť. Opatrne odložím knihu pod posteľ.

Situácia sa opakuje ešte niekoľko jarných a letných dní. Pred domom nám zastane voz. Ak som s Leebou a so Symonom vnútri, vyhýbame sa oknám. Ak sme vonku, skryjeme sa dnu. Brata a sestru pošlem na poschodie a mame pomôžem zhromaždiť zásoby, ktoré nám venovala teta Maya, jej sestra z mesta, pre prípad, keby sa situácia zopakovala. Mama už nepotrebuje otca doma. Vie, čo má robiť. A ja tiež.

Až do konca leta, keď k nám farmár Stepan Illiouk privezie dvoch otrhaných chlapcov. Tí sa vymykajú našej rutine. Mama stojí vo dverách a trasie sa, keď prídem zo záhrady, kde som zbierala černice. Prsty mám fialové od ich šťavy. Je krásny augustový deň a ja som sa pri černicových kríkoch neponáhľala, aby som našla tie najtmavšie bobule.

„Prečo ste ich sem priviezli?“ opýta sa farmára.

„Nebojte sa, Eva. Viem, čo robia Cohanovci. Týchto chlapcov som našiel na mojich poliach, pochutnávali si na mladých listoch repy. Porozprávajú vám svoj príbeh. Musím sa vrátiť, kým sa niekto začne čudovať, kam som zmizol.“ Švihne opratami, zapíska, voz sa pohne a nechá za sebou dvoch malých tmavovlasých chlapcov. Zmätene na nás pozerajú a my im ten pohľad opätujeme.

Mama váha len chvíľu. Potom zíde z verandy a rýchlo ich zavedie cez zadnú časť domu do stodoly. Tentoraz ju nasledujem. Neprikáže mi, aby som sa vrátila.

„Ako sa voláte?“ opýta sa.

Mlčky na ňu civejú.

„Nemôžem vám pomôcť, kým mi neposkytnete nejaké informácie. Môžete nám veriť.“ Odmlčí sa. „Aj my sme židia.“

Vymenia si pohľady, akoby si bez slov odovzdali nejakú správu.

Prezradia nám, že sú zo skupiny mladých židovských sabotérov z Ľvova, ktorý je teraz úplne obsadený. Zatiaľ sa im podarilo skrývať sa v zadnej časti tlačiarenského obchodu. Sabotéri sa snažia v malom uškodiť Nemcom: strhávajú ich vlajky, píšu nápisy na steny či zapaľujú ohne v ich skladiskách. Pri poslednom podpaľačstve ich napokon chytili.

„Nahnali nás do vlaku,“ dodá ten, čo má hnedé kučeravé vlasy.

„Vedeli sme, čo to znamená,“ ozve sa druhý s rovnými čiernymi vlasmi. „Keď vlak spomalil, vyskočili sme cez malé okno a pustili sme sa pešo na juh.“

„V noci sme prešli, koľko sme vládali. Boli sme veľmi hladní, tak sme zastali, aby sme zjedli pár mladých repových listov, a vtedy nás našiel farmár.“

„Vravel, že by sme mali ísť za jeho kňazom, čo v meste kedysi pomáhal viesť ukrajinský katolícky kostol. Ten kňaz krstí židov a vyrába im nové rodné listy. Farmár povedal: ‚Otec Dubrowski vie, ako si poradiť s deťmi,‘ no nemohol nás za ním odviesť sám.“

„Hanna, choď po chlieb, kým vymyslím, čo si s nimi počať.“

Vrátim sa do domu, odložím košík s černicami a zaváham. Máme polovicu pecňa čierneho chleba. Už nám veľa nezostáva. Je to prvý raz, čo sa trochu zdráham pomôcť. Aj my potrebujeme jedlo. No tí chlapci boli takí odvážni.

„Hanba ti, Hanna,“ pokarhám sa nahlas. Vložím dva hrubé krajce do drevenej misy a odnesiem ju do stodoly. Symon sa vtedy vráti z polí a mama ho pošle s odkazom po tetu Mayu. Kým sa s ňou vráti, bude sa už zrejme stmievať.

S mamou čakáme v kuchyni, nervózne bubnujeme prstami po stole a venujeme sa nenáročným domácim prácam, aby sme vyhnali tento nový problém z našich myslí. Leeba je na poschodí, leží v posteli s nádchou. Necháme ju samu. Z času na čas počujeme suchý kašeľ.

Keď sa bojíte niečoho vo vašom okolí, všetky vaše zmysly zrazu vnímajú každý podnet. Obe začujeme tlmené zašušťanie pri vchodových dverách, keď umývame riad. Vymeníme si pohľady, oči máme doširoka otvorené. To ešte nemôže byť Symon.

Potom sa ozve zaklopanie.

Mama stuhne. Vrhne na mňa pohľad plný paniky. Odložím handru na riad a pomaly podídem k dverám, odomknem ich a stisnem kľučku.

Pani Petrovičová sa už vracia k svojej chatke. Na verande nám v tichosti nechala košík čerstvých vajec. Mama pokrúti hlavou, keď z neho stiahne plátenný obrúsok a zbadá zelené, hnedé a biele vajíčka. Ja sa pri pohľade na dôkaz nášho priateľstva usmejem.

„Zrejme zbadala chlapcov a myslí si, že vie, čo sa deje v našej stodole,“ poznamená mama. „Takéto záležitosti sa pred susedmi ťažko utaja. Máme šťastie, že je naša priateľka a nešla nás nahlásiť ukrajinskej polícii. Tá teraz spolupracuje s nacistami.“

Vajcia očistíme, zbavíme ich drobného páperia a uvaríme v hrnci. Potom zabalíme pol tucta vlhkých teplých vajec do balíčka s jedlom. Teší ma, že tieto vajíčka nakŕmia dva hladné krky malých hrdinov a udržia ich nažive.

So Symonom a s otcom sa vráti na našom voze aj teta Maya práve vo chvíli, keď je slnko najväčšie. Začína zapadať a ožaruje vrcholky stromov.

„Myslela som si, že je niekto zranený!“ vydýchne si teta Maya, keď jej mama vysvetlí, prečo od nej chcela obväzy. Mama zamrmle otcovi niečo do ucha a ten súhlasne prikývne.

„Áno, to bude fungovať.“

S mamou a tetou Mayou sa vydáme do stodoly. Chlapci sa skrývajú a okolo ich skrčených siluet sú porozhadzované kúsky vaječných škrupín. Napadne mi, či jedli od hladu aj tie.

„Vylezte!“ prikáže im mama.

Vezme si na starosť toho s kučeravými vlasmi a teta zas toho s rovnými. Ja nastrihám obväzy a postupne im ich podávam. Obe ženy obmotávajú pásy obväzov okolo tmavých hláv, čeľustí a stredom chlapčenských tvárí, tesne pod očami. Keď skončia, tí dvaja vyzerajú ako malí zranení vojaci.

Mama chytí oboch pevne za plecia a prísne k nim prehovorí.

„Ak sa vás niekto opýta, čo sa stalo, poviete, že ste sa zranili pri nešťastí na farme. Nechajte si ich, kým nebudete v bezpečí. Keďže nemôžete skryť svoju židovskú identitu, kňaz vás nebude môcť pokrstiť, takže vám bude musieť nájsť bezpečný domov. Asi vás naučí katolícke modlitby pre prípad, že by vás niekto začal podozrievať a požiadal by vás, aby ste mu nejaké odrecitovali. Dovtedy ste však pre obyvateľov štetele cudzinci, čiže si vás môžu podozrievavo premeriavať. Hrozí vám nebezpečenstvo, takže nevychádzajte von.“

Chlapci prikývnu. Ich tmavé oči, široké a vážne, sú jedinou časťou tváre, ktorú vidíme. Sú v Symonovom veku.

Neviem pochopiť, prečo by im niekto chcel ublížiť. A ešte náročnejšie je pre mňa prijať, že musia skrývať časť svojej osobnosti, aby prežili. Pripomínajú mi Leebu. Strasie ma, keď si pomyslím, že si po ňu prídu rovnakí ľudia.

Otec nás upozorní, že ich nemôže odviesť ku kňazovi, kým slnko úplne nezapadne za horizont. Musí ich za ním vziať zahalený pod rúškom tmy. Nemôže zobrať ani voz, lebo by riskoval, že pre lomoz, ktorý vydáva, by ho prichytili po zákaze vychádzania.

Počkajú, kým oblaky zahalia úzky kosáčik mesiaca, a vydajú sa k nemu pešo. Sledujem ich cez okno v spálni. Vidím len malé tiene, čo miznú na poli. Dokázala by som byť taká odvážna ako oni, títo mladí sabotéri, čo sa drobnými činmi postavili takej obrovskej a zlej armáde?

Nie som si istá.

Aj Leeba so Symonom nakoniec pochopili, čo sa deje v stodole, a uvedomili si aj následky – teraz sa takýto prečin trestá uväznením, ba dokonca i smrťou – takže mlčali. Okrem tých dvoch chlapcov sme už nikdy nestretli nikoho z ľudí, čo prenocovali v našej stodole. Nevideli sme ani jedného. Nebolo po nich ani chýru, ani slychu. Pripomínali neviditeľné duše, čo nám vstúpili do života a v priebehu dvadsiatich štyroch hodín z neho aj vystúpili. Otec sa postaral o to jediné, čo po sebe zanechali vo vedre. Zmiešal jeho obsah s konským hnojom, aby ho neprichytili, ako vychádza zo stodoly do latríny s ľudským odpadom. Stále sme totiž mali priateľov a zákazníkov, čo sa u nás zastavovali, aby požiadali otca o pomoc s nejakou opravou alebo mu rovno priniesli, čo sa im pokazilo.

Nikdy nezistíme, či tí ľudia prežili svoju púť, alebo nie. Zostáva nám len nádej, že niektorí áno, a dobrý pocit, že sme im možno zachránili život.

Voz čoskoro prestane privážať svoj vzácny náklad. Hranice sa zatvoria. Armáda Wehrmacht znásobila počet vojakov, rozšírila svoje jednotky a teraz zasahuje aj do údolí. A v rámci nej existuje taký hrozný oddiel, že sa o ňom len šepká. Tá jednotka sa nazýva Einsatzgrüppen. Ešte horšie ako nemecká armáda sú skupiny, čo robia „čistky“. Niektoré z nich nasledujú postup Wehrmachtu so zbraňami a s vraždiacimi psami, iné zas s plynovými nákladiakmi a klasickou hudbou.

Je prineskoro, aby sme sami utiekli. Židom už nie je dovolené opustiť Európu.

Zadržíme dych…

Tých pár dievčat z mesta, čo sú v mojom veku, sú poľské katolíčky a už nechodia do školy. Ich rodičia si nemyslia, že potrebujú ďalšie vzdelanie. Aj tak sa vždy bavia len medzi sebou, takže som nikdy nemala skutočnú kamarátku. Najbližšou priateľkou je mi teda sestra. Okrem nej mám ešte Leona, ktorý je odo mňa o rok starší. Ako židia sa učíme o našej kultúre rôznymi spôsobmi. Kým prišli Rusi, chlapci sa učili o Talmude v hebrejskej škole, zatiaľ čo dievčatá chodili s ostatnými skupinkami na sedemročnú štátnu školu. Po poľsky sme sa naučili, keď boli pri moci Poliaci, a len čo ich vystriedali Rusi, osvojili sme si ruštinu a ich doktríny. Po tom, čo Rusi zatvorili hebrejské školy, sa k nám pridali aj chlapci.

Odkedy Rusi opustili štetele, učitelia sa vrátili späť k vyučovaniu v poľštine.

Leona Stadnicka mám rada z jedného dôvodu. Keď sa na jeseň vrátim do sedemročnej základnej školy a cez prestávku na obed smieme byť vonku, Leon za mnou príde z dočasnej školy na druhej strane ulice, aby sme sa porozprávali. Pre starších chlapcov už nie je bezpečné navštevovať gymnazium na severe (židom zakázali chodiť do škôl v mestách), takže naše štetele rýchlo založilo malú súkromnú strednú školu v opustenom klobučníctve.

Ako najstaršie dievča v škole väčšinou len sedím a čítam, kým sa ostatní hrajú.

Ale keď ku mne Leon podíde, mám pocit, že si ma niekto všíma. Je iný ako zvyšok chlapcov, čo sa hrajú drsné hry, nadávajú a hádžu sa na zem. Ukáže mi kresby, čo zdobia okraje jeho školských zošitov, tak aby ich nikto iný nevidel. Chrbtami sa oprieme o prastarý skrútený dub s hrubým kmeňom, takže nie sme na očiach ostatným. Ja si čítam a on kreslí.

Pomaly prevracia stránky. Zvyčajne vidím starostlivé náčrty maličkostí ceruzkou, ktoré sú všade okolo nás, no nikto si ich príliš nevšíma. Napríklad nové okuliare jedného študenta menom Avrum, oblé kamene a trávnatú burinu na školskom dvore alebo muchy, čo vletia dnu cez otvorené okná a splynú s hlukom v pozadí. Také veci zvyčajne kreslí.

No keď mi dnes ukáže svoje obrázky, stíchnem. Skrivené vlajky s krížom roztrhané nábojmi, lietadlá zhadzujúce tmavé potoky bômb naspodku zošita a miesta, kde len krúžil ceruzkou a tá po sebe zanechala jemné lesklé tmavé diery.

Tie olovenosivé kolesá vyzerajú ako polkruhy pod jeho očami.

Námestie s trhoviskom sa zmenilo. Kedysi sa to na ňom len tak hemžilo tulákmi, cigánmi a miestnymi sedliakmi, čo predávali svoj tovar a rozprávali sa s nami väčšinou po poľsky alebo v jazyku jidiš. V predných radoch sa predávali textílie, koža, liečivá a nechýbalo ani niekoľko mäsiarstiev a pekární. Stánky a fúriky z drevených debničiek sa prehýbali pod ovocím, zeleninou a cukrovinkami. Vône, ktoré sa z trhoviska šírili, boli opojné a zároveň nechutné. Vo vzduchu bolo cítiť koreniny, cibuľu, cesnak, ale aj kvasnice, cukor, dym a hnilobný zápach hnoja. Každý kričal na pozdrav a spomínam si aj na hlasné cvendžanie z kováčskej dielne, klopanie konských kopýt, škrípanie železných kolies po okrúhlych dlažobných kockách, smiech a organovú hudbu.

No teraz sa trhovisko skladá len z jednej pekárne, pred ktorou sa hromadia dlhé rady, jedného obchodu s mliečnymi výrobkami, jedného mäsiarstva, kde mäsiar nesmie predávať kóšer mäso, len tú trochu čerstvého, ktorú zoženie, a jednej galantérie. Môj strýko je šuster, no keď prišli Rusi, donútili ho vzdať sa obuvníctva a obchodu s kožami.

Všetci majitelia obchodov sú teraz Ukrajinci. V meste už nie sú židovskí pekári, čo by upiekli plochý maces na pesach alebo zapletený chlieb chala na sabat. Nikto z údolia nezavíta cez víkend na trhovisko, aby predal niečo iné než staré stuchnuté použité oblečenie a topánky. Predajcovia z čierneho trhu klopú v noci na dvere, aby sa zbavili ukradnutého alebo vymeneného pašovaného tovaru za ceny, čo si môže dovoliť len málokto. Miestna polícia vytvorí kartičky s prídelmi, aby sa to málo jedla, čo je k dispozícii, najmä chlieb, prerozdelilo a nakŕmilo obyvateľov Kwasówa.

Mama sa jedného jesenného dňa vráti z trhoviska, keď z mlieka mútim maslo. Počujem ju, ako kričí v stodole, kde pracuje otec. Mama nikdy nekričí. Vystrčím hlavu zo zadných dverí a začujem niečo o „plagátoch“ a „oblečení z ich mŕtvych tiel“. Keď sa vráti dnu a buchne vŕbovým košíkom o zem, všimnem si, že je prázdny. Mlčím.

„Už nemôžem chodiť na trhovisko, Hanna, musím cez víkendy poslať teba. Keďže máš svetlé vlasy, možno z tých pijavíc vymámiš viac.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moje skutočné meno je Hanna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.