Liberalismus

Ludwig von Mises

Ludwig von Mises - Liberalismus, Praha 2019

Překlad z německého originálu

Ludwig Mises, Liberalismus, Verlag von Gustav Fischer, Jena 1927

Vydal Liberální institut, Jungmannova 26/15, Nové Město, 110 00 Praha 1

Výhradní distributor Grada Publishing, a. s.,

Praha 7, U Průhonu 22, PSČ 170 00 www.grada.cz

Překlad Alžběta Kvasničková, Zdeňka Talábová (doslov Hanse-Hermanna Hoppeho), Josef Šíma (předmluva Bettiny Bienové Greavesové), Pavel Mises (úvod Bettiny Bienové Greavesové, předmluva Louise M. Spadara)

Česká předmluva Pavel Mises

Jazyková korektura Martin Pánek, Pavel Mises

Sazba a grafická úprava Barbora Ondřichová

Obálka Iva Nitkulinec

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Na vydání knihy dále spolupracovali Roman Nepšinský, Jakub Skala

ISBN 978-80-86389-62-2

Na vydání knihy laskavě přispěli následující sponzoři:

Winstor Capital a.s., Pavel Mises, Michaela Miillerová, Dan Vořechovský, Lubor Adámek, Jiří Schwarz

Předmluva ke druhému českému vydání

Pavel Mises

Liberalismus by jen stěží někdo označil za vrcholné dílo Ludwiga von Misese. S obsáhlými svazky, jež zásadní měrou přispěly k rozvoji ekonomické teorie, jako je Lidské jednání či Teorie peněz a úvěru, se tato útlá knížečka nemůže měřit. Avšak pro mě osobně má zásadní význam. Zaujímá mezi publikacemi, které mě názorově ovlivnily, přední místo.

Byl jsem tehdy mladý student s nepříliš silně ukotveným politickým smýšlením. Jasně jsem si uvědomoval, že socialismus nefunguje a režim, kterým se ho v naší zemi povedlo po roce 1989 nahradit, je po všech stránkách lepší, ale nedokázal jsem svůj politický pohled definovat a pojmenovat. Termíny jako „demokracie" a „pravice" mi připadaly nepatřičné a vágní. Až teprve při čtení této knihy jsem si naplno uvědomil, že jsem vlastně liberál v klasickém slova smyslu. Nepřeji si nic jiného než žít ve státě, kde je agenda státního aparátu omezena na několik základních funkcí, kde lidé mohou volně obchodovat a jinak spolupracovat jak mezi sebou, tak s okolním světem, kde je uznávána svoboda jednotlivce, soukromé vlastnictví, tolerance a mír. Myšlenky autora mě oslovily natolik, že jsem se rozhodl ho propagovat skrze své příjmení.

Protože od publikování českého překladu Liberalismu uběhlo více než dvacet let a kniha byla dlouhodobě vyprodána, inicioval jsem její druhé vydání. Přeji vám příjemné čtení a doufám, že vás její poselství osloví tolik jako mě.

Liberální institut

Brno, 13. ledna 2019

Předmluva k novému anglickému vydání

Louis M. Spadaro

Věřím, že důležitost této knížečky je mnohem větší, než by někdo mohl očekávat z jejího nevelkého rozměru a prostého stylu. Je to zkrátka kniha o svobodné společnosti; o tom, co by se dnes mohlo označit za „politický dopad" pro takovou společnost při provádění jejích vnitřních a vnějších záležitostí; a především o některých překážkách a problémech, ať už skutečných či domnělých, nacházejících se na cestě za nastolením a udržováním takového způsobu společenské organizace.

Zatímco na tom všem není nic zvláštního, překvapivý fakt spočívá v tom, že v podstatě nikdo z těch, kteří zastávali nějaký alternativní způsob společenské ekonomické organizace, doposud nenabídli podobnou diskusi ve svých vlastních návrzích. I teď rostoucí skupina pisatelů, kteří nás zasypali detailní kritikou kapitalismu spolu s předpověďmi o jeho nadcházejícím zániku, je nečekaně tajnůstkářská v nakládání s „rozpory" nebo jinými potížemi, jež se mohou vyskytnout ve fungování jejich preferovaného či prorokovaného systému.

Nicméně význam tohoto opomenutí byl jednoduše ignorován pouze proto, že odpovědnost za něj obvykle není na místě. Obviňovat Marxe - vyberme si tento nejčastější příklad - ze selhání popsat detaily fungování a důsledky socialistické společnosti v Kapitálu je neobhajitelné; tato práce se stala tím, čím měla být: vysoce kritickým zkoumáním chodu kapitalismu, jak si ho Marx představoval. Bylo by stejně hloupé Misese obviňovat ze zanedbání zahrnout do svého Socialismu pojednání o principech systému soukromého podnikání. Avšak zásadní pointa spočívá vtom, že Mises se takovouto úlohou zabýval v samostatné knize - této - zatímco Marx vůbec ne. Toto je tedy kniha, kterou Marx nezvládl napsat a kterou jeho následovníci a další kritici liberalismu rovněž opomenuli.

Skutečná důležitost této knihy nicméně není v tomto omezeném a polemičtějším smyslu, ale ve více zásadním a konstruktivním. Navzdory její stručnosti se této eseji daří vyjadřovat k docela velkému množství otázek, pochybností a nejasností, jimž čelí většina lidí, když si ujasňují názory na kontroverzní - často emocionální - sociální a ekonomické záležitosti. Její mimořádnou předností je, že ke všem probíraným otázkám Mises poskytuje vhled a jistě užitečné alternativní pohledy.

Jelikož čtenář bezpochyby bude chtít přikročit ke zkoumání některých z nich a přemýšlení nad nimi, nebudu jej obtěžovat s vlastními komentáři, kromě jednoho či dvou nepotlačitelných postřehů, s nimiž uzavřu tuto předmluvu. Místo toho se budeme věnovat ukázkám otázek a názorů, kterých mají obvykle lidé plnou hlavu, když přemýšlí nad kontroverzními záležitostmi, jež stojí za to vzít v úvahu a k nimž zde má Mises co říct. Příhodně jsou zde vypsány více či méně v pořadí, v němž jsou předkládány v samotném textu.

1. Systém volného trhu je dlouhodobě v plném provozu, ale ukázal se jako nefunkční.

2. Liberalismus trpí upínáním se na potřebnost rostoucí produkce a materiální prosperitu a vytrvale přehlíží lidské duchovní potřeby.

3. Protože lidé se vždy nechovají dokonale racionálně, neměli bychom raději u některých záležitostí méně důvěřovat striktně logickým argumentům a více dát na naši intuici, impulzy a takzvané vnitřní instinkty?

4. Nemůže být pochyb, že kapitalismus je v podstatě systém, jenž je strukturován tak, aby stranil bohatým a majetným lidem na úkor ostatních tříd.

5. Proč obhajovat společenský systém, který neumožňuje naprosto každému jednotlivci uskutečnit jeho sny ani dosáhnout všeho, na čem pracuje?

6. Je soukromé vlastnictví výrobních prostředků překonané „břímě minulosti", jež s sebou z dřívějších dob vláčí lidé, pro něž je obtížné přijmout změněné okolnosti a přizpůsobit se jim?

7. Nehraje ze své podstaty konkurenční tržní ekonomika v neprospěch mezinárodního míru anebo hůře, nepropaguje války?

8. Jak může někdo obhajovat socioekonomický systém, jenž způsobuje tak obrovské nerovnosti v příjmu a spotřebě?

9. Odhlédneme-li od pragmatismu, může existovat morálně omluvitelné ospravedlnění práva na soukromé vlastnictví?

10. Neskončí liberalismus při oponování vládním zásahům nakonec u nějaké formy anarchie?

11. Není naprosto zjevné, že stabilní demokratická společnost je proveditelnější v systému decentralizovaného plánování a rozhodování než v systému centrálně plánované ekonomiky.

12. Z jakého důvodu lze očekávat, že kapitalistická společnost bude nezbytně tolerantnější k neshodám než socialistická?

13. Kapitalismus vytváří a uchovává zvláštní pozici „zahálčivé třídě" majitelů zdrojů, kteří nepracují a nepřispívají významným způsobem společnosti.

14. Důvod, proč institut soukromého vlastnictví přežil tak dlouho, je ten, že byl chráněn státem; vskutku, jak tvrdil Marx, zachování soukromého vlastnictví je jediná funkce státu.

15. Argument, že socialismus nemůže nepochybně fungovat, protože mu chybí prostředky pro uskutečnění ekonomických kalkulací, je zajímavý, ale existují nějaké konkrétní názorné příklady?

16. Také je zajímavá domněnka, že vládní zásahy do chodu soukromého podniku nezbytně vedou k deformaci a tím pádem jsou odsouzeny k nezdaru, ale může být ukázán konkrétní příklad toho, že je to bezpodmínečně nutné?

17. Mimo argumentace, že u alternativních navrhovaných systémů lze ukázat, že jsou horší, existují nějaké přímé a pozitivní důvody obhajující systém svobodného podnikání?

18. Jelikož pro své fungování systém soukromého podnikání potřebuje velké množství relativně malých a navzájem si aktivně konkurujících firem, nezastaral rozmachem obrovských korporací, monopolů apod.?

19. Poněvadž managementy velkých korporací tíhnou k zavádění byrokracie, není „soukromé oproti veřejnému" do značné míry jedno jak druhé?

20. Je koordinace mezi vnitrostátní a zahraniční politikou lépe realizovatelná či konzistentnější v liberalismu než v jakémkoliv jiném systému?

21. Není existence a ochrana práv soukromého vlastnictví více překážkou než pomocí v dosahování a udržování mezinárodního míru a porozumění?

22. Je zjevné, že nacionalismus, kolonialismus a imperialismus se mohly vyvinout pouze za kapitalismu.

23. Prospěchářství soukromých podniků je hlavní zábranou nárůstu svobodnějšího pohybu zboží a lidí mezi světovými regiony.

24. Protože zastupuje a podporuje zvláštní zájmy jedné třídy - vlastníků zdrojů nebo kapitalistů - liberalismus učinil vážnou taktickou chybu, když nezaložil politickou stranu a neuskutečňoval své cíle za pomocí kompromisů a v souladu s politickým pragmatismem.

Každý, kdo měl možnost zblízka sledovat, jak jisté domněnky, poloviční pravdy a zdánlivě zcela zřejmé „hodnoty" často zabraňují lidem plně a upřímně zvážit nepříliš známé ekonomické pohledy, rozpozná mnohá z tvrzení uvedených v tomto seznamu. Misesova vyjádření ke každému z nich by měla pomoct čtenáři různých žánrů (a začínajícímu studentovi) k získání komplexního pohledu na společenské záležitosti a rovněž k vypořádání vlastních pochybností a podezření. Zákaz této knihy ve východním Německu, o němž se Mises zmiňuje v předmluvě, se stává pochopitelným v tomto světle a je dalším - a nezamýšleným - indikátorem její důležitosti.

A konečně, jsou tu dva postřehy, které bych rád ve stručnosti okomentoval. První z nich se vyskytuje v knize několikrát, ale ve velice různých kontextech a daleko od sebe, takže nemuselo dojít k zaregistrování jeho obecnosti a důležitosti.

Idea je takováto - natolik zásadní pro logiku skutečného liberalismu - že je často moudré a produktivní udělat něco, co Mises na jednom místě nazývá „přinášení dočasných obětí". Dožadování se okamžitého užitku, jakkoliv lákavě se může jevit, je hloupé počínání, jestliže si tím člověk uzavře cestu k neadekvátně vyššímu pozdějšímu užitku; tím je myšlen natolik velký užitek, že vykompenzuje zřeknutí se současného zisku a k tomu navíc i nepříjemnosti způsobené čekáním.

Samozřejmě by si několik rozumných lidí u této „kalkulace" raději za daných okolností vybralo současný užitek. Avšak - a toto je podstata celého problému - lidé občas nekalkulují prozíravě, ani k tomu nejsou povzbuzováni. Stejný typ opomenutí se vyskytuje za velice rozdílných okolností a je daleko od pravdy, že se děje pouze „obyčejným" občanům a spotřebitelům. Může se týkat i podnikatelů při honbě za zisky nebo konkurenční výhodou; zákonodárců, kteří upřednostní okamžitý nárůst sazby minimální mzdy, sociálních dávek, cel či jiných daní; ekonomů, kteří radí zvýšit peněžní zásobu nebo přerozdělování příjmů; a mnoha dalších. Opravdu by bylo pro čtenáře vynikající cvičení pátrat po dalších

příkladech obsažených v knize a především přemýšlet o současných záležitostech a kontroverzích.

Závěr je věnován vysvětlení ohledně názvu knihy. Původní dílo, vydané v roce 1927, se nazývalo Liberalismus a doplňovalo, jak bylo poukázáno dříve, Misesovu knihu o socialismu. Že bylo považováno na začátku šedesátých let za žádoucí či nezbytné, aby se anglický překlad přejmenoval na The Free and Prosperous Commonwealth, ilustruje to, co považuji za skutečnou tragédii intelektuální historie: významový posun pojmu liberalismus.

Nejedná se pouze o problematiku názvosloví; ani nad tím nemůžeme mávnout rukou jako nad dalším příkladem obecnější jazykové degenerace - slovní entropie, takříkajíc - u níž se dřívější odlišnosti významu a tona- lity postupně vytratily. Je to více než jen znehodnocení pojmů, jakkoliv důležité; týká se to důležitých otázek nejvyššího praktického i intelektuálního významu.

Pro začátek, slovo „liberální" má jasné a trefné etymologické kořeny zapuštěné v ideálu individuální svobody. Má rovněž hodnotné historické základy v tradici a zkušenosti, stejně jako v dědictví bohaté a rozsáhlé literatury o sociální filozofii, politickém myšlení, beletrii a jinde. Z těchto a mnoha dalších důvodů je nemyslitelné, že hledisko, jež tato kniha ilustruje, by nemělo mít výhradní a nezvratný nárok na liberální označení.

Přesto přese vše se pojem liberalismus ukázal neschopným překročit hranice devatenáctého století a Atlantiku bez toho, aby změnil význam - a ne pouze trochu, ale v podstatě na svůj opak! Výsledné zmatení a nepřesnost je taková, že člověk si jen těžko představí záměr, který by kdy mohl uspět více v zamlžení obsahu a významu.

Smutné jsou na tom nejméně dvě další věci. Jedno je udivující spokojenost, s níž si formální následovníci liberalismu nejenže nechali název uniknout, ale ve skutečnosti si ho znechutili svojí ochotou používat ho při ostré kritice kryptosocialistů, pro něž již existovalo relevantnější označení. Ve srovnání s touto podívanou se prastará bajka o vaření žáby zdá jako mírný

případ dělání ústupků. Dalším důvodem ke smutku je, že ztráta pojmu „liberál" nezbytně způsobila, že se liberálové uchylují k vykonstruovaným pojmům nebo opisným vyjádřením (např. „libertarián", „liberál devatenáctého století" či „klasický liberál"; a abychom nezapomněli, týká se to i „neoklasického" liberalismu, na nějž si všichni činí nárok).

Je pro nás označení liberál nevratně ztraceno? V dodatku k původní německé verzi (a v jejím překladu) Mises rozebírá měnící se význam tohoto pojmu a poukazuje na možnost jeho znovuzískání. Avšak v jeho předmluvě k anglickému překladu to vypadá, že ho opustila veškerá naděje.

Musím zde uctivě nesouhlasit. Protože nám ze všech různých důvodů liberalismus patří, věřím, že jsme povinni se ho snažit získat zpátky - jde o princip, pokud ne o nic jiného. A jsou tu i jiné důvody. Jeden z nich je, že liberalismus, jak poukazoval Mises, zahrnuje více než jen ekonomickou svobodu a je opravdu potřeba jako nejvhodnější a všezahrnující pojem. Dále je nutné jasně a jednoznačně komunikovat s veřejností - jejíž podpora je koneckonců nezbytná - potřebujeme jeden přímočarý pojem a ne nějaké verbální výmysly, které musí člověku na ulici znít vyhýbavě. Kromě toho jsou doba a okolnosti relativně příznivé - rostoucí obecné rozčarování nad vládními zásahy a oživení povědomí o osobní svobodě výběru se může ochotněji ztotožnit s uznávaným a rozšířeným názvem.

Jak můžeme pokračovat s nárokováním svého vlastního názvu? Nejpravděpodobněji jednoduše zvrátit proces, kvůli kterému ho ztrácíme; za prvé přestat užívat jeho nesprávný význam; poté neústupným podněcováním jeho správného použití (původní pojem nebyl úplně zapomenut v některých částech světa); a konečně odmítnout se účastnit, jak je často nezbytné, na jeho pokračujícím obsazení těmi, kteří na něj nemají legitimní nárok - měli by být nabádáni hledat označení, jež lépe vystihuje jejich názory, stejně jako liberalismus vystihuje ty naše.

Někteří se budou přehnaně trápit nad nevyhnutelným zmatením doktrín - podezřívám, že tyto obavy byly částečně zodpovědné za naše předčasné opuštění bitevního pole - ale to je cena, kterou bychom měli být tentokrát připraveni zaplatit. Už jenom proto, že nějaké zmatení již existuje, takže trochu dalších dočasných zmatků lze tolerovat. A ono zmatení je oboustranné, ostatní tedy budou sdílet náklady a tentokrát možná obtíže přinutí žábu vyskočit z hrnce.

Z toho důvodu se tudíž nová vydání vrátila k původnímu názvu knihy. Budeme doufat, že ostatní se shodnou na používání pojmu bez omluv či omezení - nic takového není třeba - aby liberalismus mohl jednoho dne navázat na svůj tradiční a korektní význam.

Fordhamská univerzita srpen 1977

Úvod

Bettina Bienová Greavesová

Pojem liberalismus, z latinského liber (česky svobodný), původně odkazoval na filozofii svobody. V Evropě si stále zachovával svůj význam v době, kdy tato kniha byla napsána (rok 1927), takže čtenáři, kteří knihu otevřeli, v ní očekávali analýzu filozofie svobody klasického liberalismu. Naneštěstí v posledních desetiletích liberalismus začal znamenat něco úplně jiného. Slovo bylo přebráno filozofickými socialisty, zejména ve Spojených státech, kteří jím nazývají své vládní zásahy a programy „státu blahobytu". Jako jeden příklad za všechny, když byl bývalý americký senátor Joseph S. Clark, Jr. primátorem Filadelfie, popsal moderní „liberální" pozici velice upřímně těmito slovy:

Abychom se zbavili pochybností a nepřihlíželi k sémantice, liberál je zde definován jako ten, kdo věří v plné využití síly vlády k pokrokům v sociální, politické a ekonomické spravedlnosti na komunální, krajské, národní a mezinárodní úrovni. [...] Liberál věří, že vláda je správný nástroj pro použití k rozvinutí společnosti, která se snaží přenést křesťanská pravidla chování do praxe.

(The Atlantic, červenec 1953, str. 27)

Takový pohled na liberalismus převládal v roce 1962, kdy se objevil anglický překlad této knihy, natolik, že se Mises tehdy domníval, že doslovný název by byl příliš matoucí. Takže tehdy anglické vydání knihy nazval The Free and Prosperous Commonwealth (doslova Svobodné a prosperující společenství). V následujícím roce se však Mises rozhodl, že zastánci svobody a volných trhů by se neměli zříci liberalismu ve prospěchfilozofických socialistů. V obou předmluvách druhého (1963) a třetího (1966) vydání svého opusu magnum Lidské jednání Mises napsal, že zastánci svobody by měli opětovně zabrat „pojem liberál [...] protože jednoduše není k dispozici žádný jiný pojem, jenž by označoval ohromné politické a intelektuální hnutí", které zavedlo moderní civilizaci díky podpoře ekonomiky volného trhu, omezené vlády a svobody jednotlivce. V tomto smyslu je liberalismus použit v této knize.

Pro čtenáře, jenž není seznámen s prací Ludwiga von Misese (1881-1973), uveďme, že byl na desetiletí vedoucí osobností rakouské ekonomické školy, která byla takto pojmenována, protože Mises byl, stejně jako jeho dva hlavní předchůdci - Carl Menger a Eugen von Böhm-Bawerk - rozený Rakušan. Základ rakouské školy byla mezní teorie hodnoty. Tato teorie nachází původ všech ekonomických fenoménů, ať už jednoduchých či komplexních, v jednání jednotlivců, pokaždé uskutečněných v důsledku osobních subjektivních hodnot. Na základě této subjektivní teorie hodnoty Mises vysvětlil a analyzoval metodologii, hodnotu, jednání, ceny, trhy, peníze, monopol, vládní zásahy, ekonomické expanze a recese atd., čímž výrazně přispěl vědnímu oboru peněz a ekonomické kalkulace.

Mises získal doktorát na Vídeňské univerzitě v roce 1906. Jeho doktorská práce Teorie peněz a úvěru, zveřejněna v němčině v roce 1912 a v angličtině v roce 1934, byla první z jeho mnoha teoretických ekonomických děl. V meziválečném období mimo psaní článků a knih, jako je jeho významné pojednání o socialismu, pracoval Mises na plný úvazek v rakouské podnikatelské komoře jako ekonomický poradce rakouské vlády a učil na částečný úvazek jako soukromý docent na Vídeňské univerzitě. Rovněž organizoval neveřejné semináře pro učence, z nichž se mnozí stali světově významnými. V roce 1926 založil Rakouský institut pro výzkum hospodářských cyklů, jenž stále funguje.

Poté, co se Hitler dostal k moci v Německu, očekával Mises nesnáze v Rakousku. Přijal tedy v roce 1934 pozici ve švýcarské univerzitě Institut de hautes études internationales. Při tamějším pobytu napsal knihu Nationalökonomie (1940). Přestože jeho monumentální pojednání v nacionálně socialistické Evropě nenalezlo mnoho čtenářů v němčině, dostalo se Misesovo vysvětlení pevných ekonomických principů k širšímu obecenstvu skrze anglický překlad Nationalökonomie, zcela přepsaném pro americké čtenáře pod názvem Human Action (první vydání v roce 1949, česky pod názvem Lidské jednání v roce 2006).

Aby uprchli z Hitlerem ovládané Evropy, opustili Mises a jeho žena Švýcarsko v roce 1940 a přijeli do Spojených států. V Evropě si vydobyl renomé, avšak v této zemi byl málo známý. Musel tudíž prakticky začít znovu, aby přilákal studenty a čtenáře. Jeho první anglicky psané knihy, Omnipotent Government a Byrokracie, začaly vycházet v roce 1944. A dále jeho mistrovské ekonomické pojednání Lidské jednání v roce 1949. Brzy následovalo Planning for Freedom (1952), Antikapitalistická mentalita (1952), Theory and History (1957) a The Ultimate Foundations ofEconomic Science (1962).

V roce 1947 byl Mises nápomocný při zakládání mezinárodní Montpelerinské společnosti. Hodně přednášel ve Spojených státech a Latinské Americe a po 24 roků organizoval svoje velice známé ekonomické semináře na New York University. Kromě toho sloužil jako konzultant organizaci National Association of Manufacturers a poradce Foundation for Economic Education.

Mises za svůj život obdržel mnoho ocenění - čestný doktorát z Grove City College (1957), New York University (1963) a Freiburské univerzity (1964) v Německu. Jeho výsledky ocenila v roce 1956 jeho alma mater, Vídeňská univerzita, když připomenula 50. výročí jeho doktorátu a „obnovila" jej, jak velí tradice, a dále v roce 1962 rakouská vláda. Byl také oceněn v roce 1969 jako distinguished fellow organizací American Economic Association.

Misesův vliv se dále šíří mezi přemýšlivé osoby. Jeho nejprominentnější student z doby strávené v Evropě, laureát Nobelovy ceny F. A. Hayek, napsal: „Misesův vliv nyní přesahuje jeho osobní kruh… Pochodeň, jež jsi [Misesi] zažehl, se stala průvodcem nového hnutí za svobodu, které každý den nabírá na síle.“ A jeden z jeho předních studentů ve Spojených státech, profesor Israel Kirzner z New York University, popsal jeho působení na moderní studenty: „[K] vření a pocitu rozrušení nyní evidentním při oživení zájmu o rakouskou perspektivu byl Misesův přínos stěžejní a rozhodující."

Mises byl vždy důkladným a logickým teoretikem, avšak ne pouhým teoretikem ze slonovinové věže. Hnaný logikou svého vědeckého uvažování k závěru, že liberální společnost s volnými trhy je jediná cesta k domácímu a mezinárodnímu míru a harmonii, cítil povinnost jím vykládané ekonomické teorie aplikovat na vládní politiku. V Liberalismu Mises nenabídl jenom stručná vysvětlení mnoha důležitých ekonomických jevů, ale rovněž předložil, explicitněji než ve svých ostatních knihách, jeho pohledy na vládu a její omezenou, avšak nezbytnou roli v zachování společenské spolupráce, za jejíž pomoci může volný trh fungovat. Misesovy názory se stále jeví jako svěží a moderní a čtenáři budou považovat jeho analýzu za trefnou.

Misesovo sdělení, že ideje vládnou světu, se prolíná skrze všechny jeho knihy. Ale u Liberalismu je to patrné mimořádně silně. „O konečném výsledku bojů [mezi liberalismem a totalismem],“ napsal v roce 1927, „se však nebude rozhodovat zbraněmi, ale idejemi. Jsou to ideje, co z lidí dělá bojové formace a co jim vtiskuje do rukou zbraně; ideje určují, proti komu a kdy se zbraně použijí. Jen ideje, a nikoliv zbraně jsou v poslední instanci rozhodující."

Ve skutečnosti je jedinou nadějí pro ubránění světa před uvrhnutím do mezinárodního chaosu a konfliktu přesvědčit lidi, aby se zřekli vládních zásahů a zavedli liberální politiku.

Foundation for Economic Education, Inc.

srpen 1985

Osobní setkání s Ludwigem von Miseses

Bettina Bien Greaves

Každé útery večer během školního roku krátce před 19.25 přicházel profesor Ludwig von Mises do učebny na New York University (NYU), kde probíhaly pravidelné semináře, posadil se a rozhlížel se, aby mohl pozdravit své studenty. Měla jsem to štěstí, že jsem tyto semináře navštěvovala. Takže jsem po mnoho let sedávala u stolu mezi ostatními pravidelnými účastníky seminářů a čekala, až se Mises dostaví.

Seznámila jsem se s Misesem velice dobře, a to skrze svou práci ve Foundation for Economic Education, pro kterou pracoval Mises jako ekonomický poradce, a skrze semináře na NYU, které jsme s mým manželem Percy L. Greavesem, Jr. společně navštěvovali od roku 1951 až do Misesova odchodu v roce 1969. Mises a jeho manželka často zvali mě a mého manžela k návštěvám v jejich bytě a po Misesově smrti jsme se s jeho manželkou nadále pravidelně stýkali.

Misesova pověst vzdělaného učence možná způsobuje, že mnozí lidé zapomínají na to, že byl také člověkem, se všemi zálibami a nechutěmi. Za mlada byl nadšeným turistou, zlézal hory a jezdil na koni. S postupujícím věkem nacházel zálibu v návštěvách a diskusích s přáteli a studenty, rád se procházel v přírodě, chodil do divadla a do opery, které byl jako věrný Vídeňan oddaným přívržencem.

Mises byl střední postavy. Své tělo držel rovně a vzpřímeně a jeho krok byl pevný. Vždy byl pečlivě oblečen do obleku, vesty a kravaty, své šedé vlasy a knír měl vždy pečlivě upravené. Byl-li představován nějaké dámě, vždy ji zdravil po evropsku, formálně v lehkém předklonu. Nikdy však ženy intelektuálně nepodceňoval a vítal je s otevřenou náručí na svých seminářích. Byl vážným člověkem, nikdy o věcech nemluvil lehkovážně nebo nesmyslně, jeho oči ale jiskřily. Smysl pro humor, který mu byl vlastní, se projevoval v anekdotách, jež při hovoru dával k lepšímu, a ve způsobu, jímž uváděl příklady a ilustrace při svých přednáškách a při odpovědích na otázky. Nikdy se záměrně nespolčoval s intervencionisty a socialisty.

Mises byl především vědec. Bezpochyby byl nejspokojenější, když četl, studoval nebo přednášel ekonomii. Neměl příliš trpělivosti na společenské tlachání. Hovor s ním se většinou stočil na diskusi o ekonomických a politických myšlenkách a byl doplňován anekdotami převzatými z historie. Často se stávalo, že během společenské akce se jeho přátelé posadili okolo něj a se zájmem naslouchali a kladli otázky jako studenti.

Ekonomie byla Misesovou vášní, a to nejen proto, že byl důkladným studentem tohoto oboru, ale také proto, že byl přesvědčen, že na ní závisí budoucnost civilizace. Přestože byl pesimistický ohledně blízké budoucnosti, nepovažoval udržení celosvětového míru a prosperity za zcela „neuskutečnitelný sen“. Vše podle něj záviselo na myšlenkách, které lidé zastávají. Skrze pochopení ekonomické teorie, která vysvětlovala výhody mírové spolupráce a dobrovolné směny, věřil Mises, že je možné, aby se lidem z celého světa dostalo možnosti svobody, míru a prosperity. Kdyby ovšem svět ignoroval základní principy ekonomie, které jasně formuloval ve svých dílech, vznikalo by ohromné riziko. Jak Mises napsal na samém konci jeho opusu magnum Lidské jednání: „Znalost ekonomie je základním prvkem ve struktuře lidské civilizace. Je to základ, na kterém jsou vystavěny morální, intelektuální, technologické a terapeutické úspěchy posledních staletí. Závisí pouze na lidech, zda správně využijí bohatství, které jim tato znalost poskytuje, nebo zda ji nechají nevyužitou. Jestliže ji ovšem nevyužijí tím nejlepším způsobem a budou přehlížet její učení a varování, neodstraní ekonomii, ale zničí naši společnost a lidskou rasu.“

Aby tedy nedošlo k zániku naší společnosti a lidského rodu, udělali by lidé na celém světě dobře, kdyby se seznámili s touto knihou, poprvé publikovanou v roce 1927. Profesor v této knize popsal výhody mírové spolupráce a dobrovolné směny. A v této knize zřetelněji než v jakékoli z jeho dalších knih představuje své názory na roli, kterou by vlády měly hrát při ochraně svobodných trhů a ochraně svobody jednotlivců.

červen 1998

Předmluva k anglickému vydání

Společenský řád vytvořený filosofií osvícenství přenesl svrchovanost na řadového občana. Ve své roli spotřebitele byl tento „obyčejný muž“ vyzván, aby s konečnou platností rozhodoval o tom, co se má vyrábět, v jakém množství a v jaké kvalitě, kým, jak a kde; ve své roli voliče uplatňoval svrchovanost při řízení politiky svého národa. V předkapitalistické společnosti vládli ti, kdo měli sílu podrobit si své slabší druhy. Velice pomlouvaný „mechanismus“ volného trhu ponechává k tomu, aby bylo získáno bohatství, otevřenou pouze jedinou cestu: uspět ve službě spotřebiteli co možná nejlepším a nejlevnějším způsobem. Této „demokracii“ trhu odpovídá v oblasti řízení státních záležitostí systém zastupitelské vlády. Velikost dějinného období mezi napoleonskými válkami a první světovou válkou spočívala právě v té skutečnosti, že tehdejším společenským ideálem, za jehož realizaci bojovali nejlepší mužové, byl svobodný obchod v mírovém světě svobodných národů. Byl to věk dosud nevídaného zvýšení životního standardu pro rapidně rostoucí obyvatelstvo. Byl to věk liberalismu.

Dnes jsou principy této filosofie liberalismu 19. století skoro zapomenuty. V kontinentální Evropě ji pamatuje jen málo lidí. V Anglii se výraz „liberální“ používá nejvíce, aby označil program, jenž se jen v podrobnostech liší od totalitarismu socialistů.1 Ve Spojených státech znamená dnes „liberální“ soubor idejí a politických postulátů, které jsou v každém ohledu opakem toho, co liberalismus znamenal pro předchozí generace. Svérázný americký liberál usiluje o všemocnost vlády, je rozhodným nepřítelem svobodného podnikání a obhajuje všeobecné rozšíření plánování prováděného vládními úřady, tj. socialismus. Tito „liberálové“ se úzkostlivě snaží zdůrazňovat, že nesouhlasí s ruskou diktátorskou politikou nikoliv pro její socialistický či komunistický charakter, ale pouze pro její imperialistické tendence. Každé opatření snažící se konfiskovat něco z majetku těch, kdo vlastní víc, než je průměr, anebo omezující vlastnická práva, se považuje za liberální a pokrokové. Prakticky neomezená moc jednat podle vlastní libovůle se svěřuje vládním úřadům, jejichž rozhodnutí jsou vyňata zpod soudní kontroly. Těch několik čestných občanů, kteří se odváží kritizovat tento trend k administrativnímu despotismu, je pranýřováno jako extremisté, reakcionáři, ekonomičtí roajalisté a fašisté. Dává se na srozuměnou, že svobodná země by neměla tolerovat politické aktivity ze strany takových „veřejných nepřátel“.

Je dost překvapivé, že se na tyto ideje v této zemi nahlíží jako na specificky americké, jako na pokračování zásad a filosofie Otců poutníků, (Angličané, kterým se povedlo založit úspěšnou kolonii na místě dnešního města Plymouth ve státe Massachutsetts; pozn. překl.), signatářů deklarace nezávislosti a autorů americké ústavy a Listů federalistů. Jen několik lidí si uvědomuje, že tato údajně progresivní politika je původem z Evropy a že její nejbrilantnější exponent v 19. století byl Bismarck, jehož politiku by žádný Američan nekvalifikoval jako pokrokovou a liberální. Bismarckova Sozialpolitik byla nastolena v roce 1881, více než 50 let předtím než její replika, Rooseveltův New Deal. Sledujíce cestu Německé říše, tehdy nejúspěšnější mocnosti, přijaly všechny evropské industriální národy ve větší nebo menší míře systém, který tvrdil, že prospívá masám na úkor menšiny „drsných individualistů“. Generace, která vstoupila do volebního věku po první světové válce, přijala etatismus jako danost a měla jen opovržení pro „měšťácký předsudek“ - svobodu.

Když jsem se před třiceti pěti lety snažil podat souhrn idejí a principů oné sociální filosofie, která byla kdysi známa pod jménem liberalismus, neliboval jsem si v marné naději, že by můj souhrn zamezil hrozícím katastrofám, k nimž politika prováděná evropskými národy tak jistě směřovala. Všechno, čeho jsem chtěl dosáhnout, bylo nabídnout malé menšině myslících lidí příležitost, aby se dozvěděla něco o cílech klasického liberalismu a o jeho výdobytcích, a tímto způsobem rovnat cestu pro znovuvzkříšení ducha svobody teprve poté, co dojde k nastávajícímu debaklu.

Osmadvacátého října 1951 objednal profesor J. P. Hamilius z Lucemburska výtisk Liberalismu od vydavatelské firmy Gustav Fischer v Jeně (ruská zóna Německa). Vydavatelství odpovědělo 14. listopadu 1951, že žádné výtisky knihy nejsou k dostání a připsalo: „Die Vorráte dieser Schrift mussten auf Anordnung behordlicher Stellen restlos makuliert werden.“ (Na příkaz úřadů musely být všechny výtisky této knihy zničeny.) V dopise se neříkalo, zda zmiňované „úřady“ se vztahovaly k nacistickému Německu nebo k úřadům Německé „demokratické“ republiky.

V letech, jež uplynula od vydání Liberalismu, jsem o těchto problémech napsal mnohem víc. Zabýval jsem se mnohými otázkami, kterými jsem se nemohl zabývat v knize, jejíž rozsah musel být omezen, aby neodstrašila normálního čtenáře. Na druhé straně jsem v ní pojednal o některých skutečnostech, které jsou pro přítomnost nedůležité. Navíc jsou v knize pojednány různé politické problémy způsobem, jemuž lze porozumět a jejž lze správně vykládat jen tehdy, když vezmeme v úvahu politickou a ekonomickou situaci doby, kdy byly napsány.

Nezměnil jsem nic z původního textu knihy a neovlivnil jsem ani v nejmenším anglický překlad, jejž pořídil Dr. Ralph Raico, a redakci provedenou p. Arthurem Goddardem. Jsem těmto dvěma vědcům velmi zavázán za námahu, kterou podstoupili, aby zpřístupnili knihu anglickým čtenářům.

Ludwig von Mises New York, duben 1962

Úvod

1. Liberalismus

Filosofové, sociologové a ekonomové 18. a počínajícího 19. století vypracovali politický program, jenž se ve větší nebo menší míře stal vodítkem pro praktickou politiku, a to nejprve v Anglii a ve Spojených státech, potom na evropském kontinentu a nakonec také v jiných částech obydleného světa. Nikde a nikdy nebyl tento program zcela uskutečněn. Dokonce ani v Anglii, označované za vlast liberalismu a vzornou liberální zemi, se nikdy nepodařilo prosadit všechny požadavky liberalismu. A též v ostatním světě byly převzaty vždy jen některé části liberálního programu, zatímco jiné, neméně důležité části, byly buďto od počátku odmítány, anebo přinejmenším zakrátko zase popřeny. Lze vlastně jen s jistou nadsázkou hovořit o tom, že svět kdysi prodělal liberální éru. Liberalismus nemohl své působení nikdy v úplnosti rozvinout.

Převládání liberálních idejí - bohužel příliš krátké a přespříliš omezené - stačilo přesto změnit tvářnost Země. Nastal velkolepý ekonomický rozvoj. Uvolnění lidských produktivních sil zmnohonásobilo množství životních prostředků. V předvečer světové války, která sama již byla výsledkem mnohaletého ostrého boje proti duchu liberalismu a která byla úvodem k době ještě ostřejšího boje proti liberálním zásadám, byl svět obydlen neskonale hustěji než kdy předtím a každý jednotlivý obyvatel mohl žít nesrovnatelně lépe, než to bylo možné v minulých staletích. Blahobyt, jenž byl vytvořen liberalismem, značně snížil dětskou úmrtnost, která bezohledně řádila v minulých staletích, a prodloužil zlepšením životních podmínek průměrný věk lidí. Tento blahobyt se nedostal jen k úzké vrstvě vyvolených. V předvečer světové války žil dělník v evropských průmyslových státech, ve Spojených státech amerických a v zámořských dominiích Anglie lépe a krásněji než nedávno předtím šlechtic. Nejenže mohl jíst a pít, co ráčil, mohl dát svým dětem lepší výchovu, mohl, pokud chtěl, účastnit se duchovního života svého národa a mohl, pokud měl nadání a dostatek sil, postoupit bez potíží do vyšších vrstev. Právě v zemích, které dovedly liberalismus nejdále, neměli mezi muži, kteří stáli na vrcholu společenské pyramidy, převahu ti, kteří byli upřednostňováni pouhým zrozením z bohatých a vysoce postavených rodičů, ale ti, kteří se vlastní silou a zvýhodněni příznivými okolnostmi vymanili z těsných poměrů. Hranice, které oddělovaly kdysi pány od poddaných,padly. Existovali již jen rovnoprávní občané. Nikdo nebyl znevýhodňován nebo dokonce pronásledován pro svou národnost, pro své přesvědčení, pro svou víru. Uvnitř státu se přestalo s politickým a náboženským pronásledováním a v mezistátních vztazích se snížil počet válek. Optimisté se již domnívali, že nastal věk věčného míru.

Dopadlo to jinak. V 19. století dostal liberalismus agresivní a silné protivníky, jimž se podařilo zvrátit zpět velkou část liberálních vymožeností. Dnešní svět již o liberalismu nechce slyšet. Mimo Anglii je označení „liberalismus“ dáváno přímo do klatby; v Anglii sice ještě existují „liberálové“, ale z velké části jsou jimi jen podle jména, ve skutečnosti jsou spíše umírněnými socialisty. Vládní moc je dnes všude v rukou antiliberálních stran. Program antiliberalismu rozpoutal velkou světovou válku a přiměl národy, aby se vzájemně od sebe oddělovaly zákazy dovozů a vývozů, cly, zákazy migrace a podobnými opatřeními. Uvnitř států to vedlo k socialistickým experimentům, jejichž výsledkem bylo snížení produktivity práce vedoucí k nárůstu nouze a bídy. Kdo své oči nezavírá úmyslně, musí všude rozpoznávat náznaky blížící se katastrofy světového hospodářství. Antiliberalismus směřuje k všeobecnému zhroucení civilizace.

Chceme-li vědět, co je liberalismus a o co usiluje, nesmíme získávat informace tím způsobem, že se budeme obracet jen k historii a zjišťovat, o co liberální politikové usilovali a co uskutečnili. Neboť nikde se liberalismu nepodařilo prosadit svůj program podle původního záměru.

Avšak ani programy a činy těch stran, jež se dnes nazývají liberálními, nám nemohou podat informaci o opravdovém liberalismu. Již jsme se zmínili o tom, že se dnes dokonce i v Anglii pod liberalismem rozumí cosi, co se mnohem více podobá toryismu a socialismu než starému programu přívrženců svobodného obchodu. Existují-li liberálové, kteří považují za slučitelné se svým liberalismem, aby se zasadili dokonce za zestátnění železnic, dolů a jiných podniků anebo za ochranná cla, poznáme snadno, že z liberalismu přetrvává pouze název.

Dnes rovněž ani nemůže stačit studovat liberalismus ze spisů jeho velkých zakladatelů. Liberalismus není uzavřenou naukou, není srtnulým dogmatem; je opakem toho všeho: je aplikací vědy na společenský život lidí. Tak jako se od dob Davida Huma, Adama Smitha, Davida Ricarda, Jeremyho Benthama a Wilhelma Humboldta nezastavila věda o národním hospodářství, sociologie a filozofie, tak je nauka o liberalismu, třebaže se základní myšlenka nezměnila, dnes jiná než byla v dobách těchto mužů. Již mnoho let se nikdo nepokusil souhrnně vylíčit smysl a podstatu liberální nauky. To ospravedlňuje náš pokus odvážit se takového vylíčení.

2. Materiální blahobyt

Liberalismus je nauka plně zaměřená na chování lidí na tomto světě. Nemá konec konců na mysli nic jiného než podporu vnějšího, materiálního blahobytu lidí a nestará se bezprostředně o jejich vnitřní, duševní a metafyzické potřeby. Neslibuje lidem štěstí ani spokojenost, ale jen co možná nejhojnější uspokojení všech těch přání, jež lze uspokojit dodáváním věcí vnějšího světa.

Tento zcela vnější a materialisticky postoj k věcem pozemským a pomíjejícím byl liberalismu často vyčítán. Život člověka, tak se tvrdí, se nevyčerpává jídlem a pitím. Existují vyšší a důležitější potřeby než jídlo a pití, bydlení a odívání. Ani největší pozemské bohatství prý nemůže učinit člověka šťastným, ponechává jeho nitro, jeho duši neuspokojenou a prázdnou. Největší chyba liberalismu tedy spočívá v tom, že hlubším a ušlechtilejším snahám lidí nemá co nabídnout.

Avšak kritikové, kteří takto promlouvají, tím jen ukazují, že mají o tomto vyšším a ušlechtilejším jen velmi nedokonalou a velmi materialistickou představu. Prostředky, jež má k dispozici lidská politika, lze sice učinit lidi bohatými nebo chudými, s jejich pomocí však nikdy nelze dospět k tomu, aby se lidé učinili šťastnými a aby se uspokojily jejich nejniternější a nejhlubší touhy. Zde selhávají veškeré vnější pomůcky. Vše, co zmůže politika, je odstranit vnější příčiny bolesti a utrpení; může podporovat systém, jenž nasytí hladové, obléká nahé a dává přístřeší bezdomovcům. Avšak štěstí a spokojenost nezávisí na jídle, oděvu a bydlení, ale především na tom, co člověk chová ve svém nitru. Liberalismus se zaměřuje výhradně na materiálno nikoliv proto, že by znevažoval duševní statky, ale z přesvědčení, že nejvyššího a nejhlubšího v člověku se nelze dotýkat vnější regulací. Snaží se jen vytvořit vnější blahobyt, protože ví, že vnitřní, duševní bohatství se k člověku nemůže dostat zvenčí, ale jen z jeho vlastního srdce. Nechce vytvořit nic jiného než vnější předpoklady pro rozvoj vnitřního života.

A nelze pochybovat o tom, že občan 20. století žijící v poměrném blahobytu může uspokojovat své duševní potřeby snáze než třeba občan 10. století, jemuž starost o nuznou existenci a nebezpečí hrozící od nepřátel nedopřávaly klidu. Kdo ovšem spolu s přívrženci některých asijských a středověkých křesťanských sekt stojí na stanovisku úplné askeze, kdo tvrdí, že ideálem lidského chování je nenáročnost a chudoba ptáků v lese a ryb ve vodě, tomu ovšem nemůžeme nic odpovědět, vyčítá-li liberalismu materialistický postoj. Můžeme ho jen poprosit, aby nás nechal jít nerušeně naší cestou, jako ani my mu nebudeme bránit, aby se stal svým způsobem šťastným. Nechť se klidně odvrací ve své poustevně od světa a lidí.

Drtivá většina našich současníků nemá pro asketické ideály pochopení. Kdo však jednou zamítl zásady asketické životosprávy, nemůže vyčítat liberalismu jeho snahu o vnější blahobyt.

3. Racionalismus

Liberalismu se také vyčítá, že je racionalistický, že chce vše rozumově upravovat, a že přitom nerozpoznal, že city a vůbec iracionálno - to, co je nerozumné - zaujímají v lidské existenci velký prostor a asi jej také zaujímat musí.

Tak tedy, liberalismus vůbec nepodceňuje to, že lidé jednají také nerozumně. Kdyby lidé jednali vždy jen rozumně, bylo by asi zbytečné je napomínat, aby byl vodítkem jejich jednání rozum. Liberalismus neříká: lidé jednají vždy moudře, nýbrž: měli by - ve svém vlastním poznaném zájmu - jednat vždy moudře. A podstatou liberalismu je právě to, že chce uplatnit v politice rozum, jak se to nesporně připouští ve všech ostatních oblastech lidského jednání.

Odpoví-li někdo svému lékaři, jenž mu doporučuje rozumnou - tj. hygienickou - životosprávu: „Vím, že vaše rady jsou rozumné; mé city mi však brání, abych se jimi řídil; chci prostě - i když je to třeba nerozumné - dělat právě to, co škodí mému zdraví“, potom se stěží najde někdo, kdo to schválí. Čehokoliv se v životě ujímáme, abychom dosáhli cíle, který jsme si stanovili, vždy se budeme snažit učinit tak rozumně. Kdo chce přejít přes železniční koleje, nezvolí proto právě ten okamžik, kdy přes přechod přejíždí vlak; kdo chce přišít knoflík, chce se také vyhnout tomu, aby se píchnul jehlou do prstu. V každém oboru své činnosti si člověk vytvořil dovednost - techniku - ukazující, jak je třeba postupovat, nechce-li člověk být nerozumný. Obecně se uznává, že je dobré osvojit si techniky, které člověk bude v životě potřebovat; kdo se pak vydá do oblasti, jejíž techniku neovládá, je nazván břídilem. Jen v politice je to prý jiné. Zde nemá rozhodovat rozum, nýbrž city a impulsy. O otázce, co je třeba dělat pro to, abychom večer a v noci měli dobré osvětlení, se diskutuje zpravidla jen racionálními důvody. Jakmile jsme se ale v diskusi dobrali bodu, kdy je třeba rozhodnout, zda osvětlení budou provozovat soukromníci, anebo město, nechceme dát průchod rozumu; zde má rozhodnout cit, světový názor, zde má - stručně řečeno - rozhodnout nerozum. Marně se tážeme: proč?

Uspořádání lidské společnosti podle nejúčelnějšího schématu je zcela prozaická a střízlivá věc, nejinak než třeba stavba železnice nebo výroba sukna či nábytku. Státní a vládní záležitosti jsou důležitější než všechny ostatní otázky lidské činnosti, protože společenský řád je základnou pro všechno ostatní, a úspěšné působení každého jednotlivce je možné jen v účelně uspořádané pospolitosti. Ale byť by byly jakkoliv důležité, jsou lidským výtvorem a je třeba je posuzovat podle pravidel lidského rozumu. Tak jako v ostatních záležitostech našeho jednání je i v otázkách politiky mystika jen na škodu. Náš rozum je značně omezen; nesmíme doufat, že někdy odhalíme poslední a nejhlubší tajemství vesmíru. Ovšem okolnost, že nikdy nebudeme s to pochopit smysl a účel svého bytí, nám nebrání učinit opatření, abychom se vyhnuli nakažlivým nemocem a abychom se účelně šatili a živili, a nemá nám zabránit v takovém uspořádání společnosti, kde bychom dosáhli kýžených pozemských cílů co nejúčelněji. Také stát a právní řád, vláda a správa nejsou tak vznešené a dobré, že bychom je nesměli zahrnout do okruhu svého rozumného uvažování. Problémy politiky jsou problémy sociální techniky a o jejich řešení je třeba se pokusit stejnou cestou a stejnými prostředky, jaké máme k dispozici pro řešení jiných technických úkolů: rozumnou úvahou a zkoumáním daných podmínek. Za vše, co člověk má a co ho vyvyšuje nad zvířata, vděčí rozumu. Proč by se měl vzdát používání rozumu právě v politice a svěřit se temným a nejasným pocitům a impulsům?

4. Cíl liberalismu

Velmi rozšířený je názor, že se liberalismus liší od jiných politických směrů tím, že zastupuje zájmy jedné části společnosti - majetných, kapitalistů, podnikatelů - a že je nadřazuje zájmům jiných vrstev. Toto tvrzení je zcela nesprávné. Liberalismus měl vždy na mysli blaho celku, nikdy neměl na mysli blaho nějakých zvláštních skupin. To chtěli vyjádřit svým slavným heslem angličtí utilitaristé: „největší štěstí největšímu počtu“, ovšem nepříliš šťastným způsobem. Liberalismus byl v dějinách prvním politickým směrem, jenž chtěl sloužit blahu všech, nikoliv blahu zvláštních vrstev. Od socialismu, který rovněž předstírá, že usiluje o blaho všech, se liberalismus liší nejen cílem, ale i prostředky, jež volí k dosažení tohoto cíle.

Tvrdí-li někdo, že liberální politika vede či musí vést k podpoře zvláštních zájmů určitých společenských vrstev, je to otázka, o níž ovšem lze diskutovat. Je jedním z úkolů našeho výkladu liberálního programu, abychom ukázali, že tato výtka je zcela neospravedlnitelná. Toho ovšem, kdo ji vyslovil, nelze a priori podezírat z neloajálnosti; je možné, že své - podle našeho názoru nesprávné - tvrzení vyslovil v dobré víře. V každém případě ten, kdo vystupuje tímto způsobem proti liberalismu, uznává, že úmysly liberalismu jsou ryzí a že liberalismus nechce nic jiného než to, co tvrdí, že chce.

Zcela jinak se to má s kritiky liberalismu, kteří vytýkají liberalismu, že nechce sloužit všem, ale jen zvláštním zájmům některých vrstev. Jsou zároveň neloajální i neznalí. Tím, že zvolili tento způsob boje, ukazují, že vnitřně jsou si dobře vědomi slabosti vlastní věci. Sahají k otráveným zbraním, protože se jinak nemohou nadít úspěchu.

Ukáže-li lékař nemocnému, jenž baží po škodlivém jídle, nesprávnost jeho přání, nebude nikdo tak pošetilý, aby řekl: „Lékař nechce blaho nemocného; kdo chce jeho dobro, musí mu dopřát požitek chutného jídla.“ Každý porozumí tomu, že lékař doporučí nemocnému vzdát se příjemného požitku ze škodlivého jídla, aby se vyhnul poškození svého těla. Ale ve společenském životě to chceme mít jinak. Když liberál varuje před jistými populistickými opatřeními, protože od nich očekává škodlivé následky, spílá se mu jako nepříteli lidu, a naopak je chválen demagog, jenž doporučuje to, co se jeví v tomto okamžiku užitečným, bez ohledu na pozdější škodlivé následky.

Rozumné jednání se liší od nerozumného tím, že přináší dočasné oběti; tyto dočasné oběti jsou oběťmi jen zdánlivě, protože je vyváží pozdější úspěch. Kdo se vystříhá chutného, ale nezdravého jídla, přináší jen dočasnou, zdánlivou oběť; úspěch - to, že se nedostavilo poškození - ukáže, že neztratil, ale získal. Avšak k takovému jednání je třeba znát následky jednání. Toho využívá demagog. Vystupuje proti liberálovi, který vyžaduje dočasnou, zdánlivou oběť; vyčítá mu, že nemá srdce a je nepřítelem lidu. Demagog vychvaluje sebe jako přítele lidu a národa. Dojímá srdce posluchačů k slzám tím, že doporučuje své návrhy poukazem na bídu a nouzi.Antiliberální politika je politikou spotřeby kapitálu. Doporučuje zásobovat bohatěji přítomnost na úkor budoucnosti. To je zcela totéž jako v případě nemocného, o němž jsme mluvili; v obou případech stojí proti okamžitému vydatnějšímu požitku budoucí těžká újma. Mluví-li se tváří v tvář tomuto dilematu o tom, že nemilosrdnost stojí proti filantropii, je to neupřímné a prolhané. Tato naše výtka směřuje nejen proti průměrným politikům a proti tisku antiliberálních stran; skoro všichni „sociálně političtí“ spisovatelé používali tuto nepoctivou taktiku.

Není argumentem proti liberalismu, že existují bída a nouze, jak jsou ochotni předpokládat omezení průměrní čtenáři novin. Přece právě liberalismus chce odstranit bídu a nouzi a považuje prostředky, jež navrhuje, za jedině vhodné k tomu, aby tohoto cíle bylo dosaženo. Kdo se domnívá, že zná lepší nebo alespoň jinou cestu k tomuto cíli, nechť to dokáže. Ale tvrzení, že se liberálové nesnaží o blaho všech členů společnosti, ale jen o blaho zvláštní skupiny, tento důkaz v žádném případě nenahradí.

Skutečnost, že existuje bída a nouze, by nebyla důkazem proti liberalismu ani tehdy, kdyby se svět dnes řídil liberální politikou; vždy by ještě zůstala nezodpovězena otázka, zda by bída a nouze nebyly při jiné politice větší. Tváří v tvář okolnosti, že dnes antiliberální politika všude brzdí instituci soukromého vlastnictví a brání jejímu fungování, je ovšem zcela nesprávné vyvozovat něco proti správnosti liberálních zásad z toho, že v přítomnosti není všechno tak, jak bychom si přáli. Co liberalismus a kapitalismus vykonaly, poznáme, porovnáme-li přítomnost se středověkem či prvními staletími novověku. Co by mohly vykonat, kdyby nebyly omezovány, toho se lze domýšlet jen teoretickými úvahami.

5. Liberalismus a kapitalismus

Společnost, v níž jsou liberální zásady uskutečněny, označujeme zpravidla jako společnost kapitalistickou a její společenský řád jako kapitalismus. Jelikož všude v hospodářské politice liberalismu jde jen o více či méně přibližný liberalismus, podává nám stav panující v dnešním světě jen nedokonalý obraz toho, co by mohl znamenat a vykonat plně rozvinutý kapitalismus. A přece je zcela správné nazývat náš věk věkem kapitalismu, protože vše, co vytvořilo bohatství naší doby, lze odvodit od kapitalistických institucí. Jen tomu, co z liberálních idejí je v naší společnosti živé, jen míře kapitalismu, kterou naše společnost obsahuje, vděčíme, že velká masa našich současníků může vést život, jenž stojí vysoko nad způsobem života, jaký mohli před několika málo lidskými věky vést bohatí a zvláště privilegovaní.

Běžná demagogická fráze to ovšem líčí docela jinak. Vyposlechneme-li si ji, mohli bychom věřit, že veškerý pokrok výrobní techniky prospěl jen úzké vrstvě, zatímco masy jsou stále více zbídačovány. Vyžaduje to však jen krátkou úvahu, abychom poznali, že výsledky všech technických a průmyslových inovací se projevují v lepším uspokojování potřeb mas. Veškerý velkoprůmysl, jenž vyrábí konečný produkt, pracuje bezprostředně pro blahobyt širokých mas; veškerý průmysl, jenž vyrábí polotovary a stroje, pracuje pro ně zprostředkovaně. Obrovský rozmach průmyslu posledních desetiletí, stejně jako ten v 18. století, který se označuje ne právě šťastným výrazem „průmyslová revoluce“, měly v první řadě za následek lepší uspokojení masové spotřeby. Rozvoj konfekčního průmyslu, strojové výroby obuvi a potravinářského průmyslu prospěl svojí povahou nejširším masám; způsobil, že masy jsou dnes lépe živeny a šaceny než kdy předtím. Ale masová výroba nepečuje jen o výživu, bydlení a odívání, ale také o jiné potřeby širokých mas. Tisk je právě tak masovým průmyslem jako filmový průmysl, a dokonce i divadla a jiné stánky umění se den ode dne stávají stále více místy masových návštěv.

Nicméně dnes se díky neúnavné agitaci antiliberálních stran, která staví na hlavu fakta, s pojmy liberalismu a kapitalismu spojuje představa rostoucího zbídačování a šířící se pauperizace světa. Veškeré té pomlouvačné propagandě se ale zcela nepodařilo znehodnotit výrazy „liberální“ a „liberalismus“ tak, jak by si to různí demagogové přáli. Konec konců nelze pominout, že navzdory všem snahám antiliberální agitace něco v těchto výrazech souzní s tím, co pociťuje každý zdravý člověk, slyší-li slovo svoboda. Antiliberální agitace se proto vystříhá toho, aby příliš často vyslovovala slovo liberalismus, a preferuje spojování hanebností, které připisuje systému, s výrazem „kapitalismus“. Při slovu „kapitalismus“ se vybavuje představa tvrdého kapitalisty, jenž nemyslí na nic jiného, než jak by se obohacoval, i kdyby to bylo možné jen vykořisťováním spoluobčanů. Když se vytváří představa o kapitalistovi, uvědomuje si skutečně jen málokdo, že opravdu liberálně organizovaný kapitalistický společenský řád je takový, že pro podnikatele a kapitalisty vede cesta k blahobytu jen přes lepší zásobování jejich spoluobčanů takovým zbožím, o němž samotní tito spoluobčané věří, že je potřebují. Místo aby antiliberální agitace při zmínce o obrovských pokrocích v životní úrovni mas hovořila o kapitalismu, hovoří o kapitalismu vždy jen tehdy, zmiňuje-li se o některých jevech,jež se staly možnými jen proto, že liberalismus byl potlačen. Neříká se, že kapitalismus dal širokým masám k dispozici chutnou poživatinu a potravinu v podobě cukru. O kapitalismu se mluví ve spojitosti s cukrem jen tehdy, zvýší-li se cena cukru působením kartelu nad cenu na světovém trhu. Jako kdyby to při provádění liberálních zásad bylo vůbec myslitelné! V liberálně spravovaném státě, kde neexistují cla, by nebyly představitelné ani kartely, které by mohly vyhnat cenu nějakého zboží nad cenu určenou světovým trhem.

Úvaha, skrze kterou antiliberální demagogie svádí veškeré excesy a zlé důsledky antiliberální politiky právě na liberalismus a kapitalismus, je tato: Vychází se z tvrzení, že účelem liberálních zásad je podpora zájmů kapitalistů a podnikatelů proti zájmům ostatních vrstev obyvatelstva; liberalismus je v souladu s politikou ve prospěch bohatých proti chudým. Vidíme ovšem, že četní podnikatelé a kapitalisté se za jistých předpokladů zastávají ochranných cel, jiní zase, totiž výrobci zbraní, že se zastávají válečného zbrojení, a toto se hbitě prohlašuje za kapitalistickou politiku. Popravdě se má věc zcela jinak. Liberalismus není politikou v zájmu nějaké zvláštní vrstvy, je politikou v zájmu celku. Není tudíž pravda, že by podnikatelé a kapitalisté měli nějaký zvláštní zájem, aby se zastávali liberalismu. Jejich zájem zastávat se liberalismu je přesně týž jako zájem každého jiného člověka. Je možné, že se v jednotlivém případě kryje soukromý zájem některých podnikatelů nebo kapitalistů s programem liberalismu; vždy však stojí proti tomu soukromé zájmy jiných podnikatelů nebo kapitalistů. Tak jednoduché, jak si to představují ti, kteří všude větří „zájmy“ a „zainteresované strany“, to vůbec není. Nelze např. okolnost, že nějaký stát zavádí cla na železo, vysvětlit „jednoduše“ tím, že to prospívá železářským průmyslníkům. V zemi jsou i lidé jinak zainteresovaní, a to i mezi podnikateli, a v každém případě jsou v mizivé menšině ti, kteří mají ze cla na železo prospěch. Ani korupce tu nemohla být, protože i korumpovaní mohou být jen v menšině, a pak: proč by podpláceli jen zastánci ochranných cel, nikoliv také jejich odpůrci, zastánci svobodného obchodu? Ideologii, jež umožňuje ochranné clo, nevytvářejí ani „zájemci“ ani ti, kteří jimi byli koupeni, ale ideologové, kteří dávají světu ideje, jimiž se vše řídí.

V naší době, kdy převládají antiliberální ideje, myslí všichni antiliberálně - tak jako před sto lety myslela většina liberálně. Když se dnes mnoho podnikatelů zastává ochranných cel, není to právě nic jiného než podoba, kterou v nich přijímá antiliberalismus. S liberalismem to nemá nic společného.

6. Psychické kořeny antiliheralismu

Nemůže být úkolem této knihy diskutovat problémy společenské spolupráce jinými než rozumovými argumenty. Racionalismem se ovšem nelze dobrat kořenů odporu proti liberalismu; tento odpor totiž nevychází z rozumu, nýbrž z chorobného duševního postoje: z resentimentu a neurastenického komplexu, jejž bychom mohli nazvat podle francouzského socialisty Fourierovým komplexem.

O resentimentu, závistivé nevraživosti, nelze mnoho říci. Resentiment je ve hře, jestliže někoho pro jeho příznivější poměry natolik nenávidíme, že jsme ochotni vzít na sebe dokonce i těžkou újmu, jen když přitom dojde újmy i ona námi nenáviděná osoba. Mnozí, kteří bojují proti kapitalismu, dokonce dobře vědí, že jejich postavení bude za každého jiného ekonomického systému méně příznivé; uvědomujíce si tuto okolnost zastávají se však reformy, například socialismu, protože doufají, že pod ním bude trpět i bohatý, jemuž závidí. Velmi často slýcháme od socialistů, že v socialistické společnosti se bude snáze snášet i materiální bída, protože bude panovat vědomí, že nikdo na tom není lépe.

S resentimentem se ještě lze vypořádat rozumovými argumenty. Koneckonců není příliš těžké vysvětlit tomu, kdo je pln resentimentu, že mu přece nemůže záležet na tom, aby zhoršil postavení svých lépe situovaných spoluobčanů, a že mu naopak má záležet na tom, aby zlepšil své vlastní postavení.

Je však mnohem obtížnější bojovat proti Fourierovu komplexu. Zde máme co činit s těžkým onemocněním nervového systému, s neurózou, která by měla zajímat více psychology než politiky. Ale dnes jej při zkoumání problémů moderní společnosti nelze pominout. Je politováníhodné, že se lékaři dosud nezabývali úkoly, před něž je Fourierův komplex staví; dokonce ani Freud, velký mistr psychologie, a ani jeho škola si těchto věcí ve své nauce o neurózách velmi nevšímali, i když je třeba poděkovat psychoanalýze, že vystopovala cestu, která jediná vede k poznání těchto souvislostí.

Sotva jeden člověk z miliónu dosáhne v životě toho, oč usiloval. Úspěch zaostává i pro šťastlivce daleko za tím, v co ve svém mládí doufal ve své ctižádostivé fantazii. Plány a přání ztroskotávají na tisícerých protivenstvích a vlastní síla se ukáže být příliš slabou pro splnění toho, co si předsevzal duch. Selhání nadějí, ztroskotání plánů, vlastní nedostatečnost tváří v tvář úkolům jsou největšími a nejbolestnějšími zážitky každého člověka, jsou typickým lidským osudem.Člověk může reagovat na svůj osud dvojím způsobem. Jednu cestu ukazuje Goetheho životní moudrost. „Domníváš se snad, že mám nenávidět život, utíkat do pouští, protože nedozrály všechny sny?“ volá jeho Prométheus. A Faust poznává „v nejvyšším okamžiku“, že „posledním závěrem moudrosti“ je, že ,jen ten si zasluhuje svobody i života, kdo jich musí denně dobývat“ Takové vůli a takovému duchu nemůže ublížit žádné pozemské neštěstí; kdo bere život takový, jaký je, a nikdy se jím nenechá zdolat, nepotřebuje útěchu životní lží, ke které se utíká jeho zlomené sebevědomí. Když se nedostaví vytoužený úspěch, když rány osudu mávnutím ruky zničí to, čeho se lopotně dosáhlo dlouhou prací, znásobí své úsilí. Může se podívat neštěstí do očí, aniž by klesal na mysli.

Neurotik nemůže snést život v jeho pravé podobě. Je mu příliš drsný, příliš hrubý, příliš špatný. Aby si jej učinil snesitelným, nechce, jak je tomu u zdravého člověka, „pokračovat navzdory všem silám“; to by neodpovídalo jeho slabosti. Utíká se do bludných představ. Bludná představa je podle Freuda „něco, co jsme si přáli, jakýsi druh útěchy“; vyznačuje se „rezistencí proti logickým a reálným útokům“. Nikterak proto nestačí chtít je nemocnému vymluvit přesvědčivými důkazy o jejich nesmyslnosti; nemocný sám je musí překonat, aby se uzdravil, musí se naučit porozumět tomu, proč nechce snášet pravdu a proč se utíká do svého bludu.

Jen nauka o neurózách je s to vysvětlit úspěch, jehož se dostalo fourierismu, tomuto pomatenému produktu těžce chorého mozku. Zde není namístě dokazovat Fourierovu psychózu citáty z jeho spisů; tyto věci jsou zajímavé jen pro psychiatra a eventuálně ještě pro lidi, jimž četba výplodů lascivní fantazie poskytuje potěšení. Je však třeba konstatovat, že marxismus - tam, kde je nucen opustit oblast strojených dialektických frází, posměchu a pomluv adresovaných svým protivníkům a kde musí uvést několik málo věcných argumentů - vůbec není schopen říci něco jiného než co řekl Fourier, ten „utopista“. Ani marxismus nemůže konstruovat obraz socialistické společnosti jinak než s pomocí dvou předpokladů, které stanovil již Fourier a které se protiví veškeré zkušenosti a všemu rozumu. Na jedné straně je to předpoklad, že „materiální substrát“ výroby, který „existuje od přírody bez přičinění člověka“, je k dispozici v tak hojné míře, že se s ním nemusí hospodařit; z toho potom plyne víra v „prakticky bezmezné stupňování výroby“. Na druhé straně je to zase předpoklad, že v socialistické pospolitosti se práce promění „z břemene v potěšení“, dokonce že se stane „první životní potřebou“. Kde je přebytek všech statků a kde je práce potěšením, není jistě těžké zřídit pozemský ráj.Marxismus si osobuje právo opovržlivě shlížet z výše svého „vědeckého socialismu“ na romantiky a romantismus. Ve skutečnosti si nepočíná jinak než oni; ani on neodstraňuje překážky, které stojí v cestě uskutečnění jeho přání, ale spokojuje se s tím, že je nechává mizet ve svých fantaziích.

Životní lež má v životě neurotika dvojí úlohu. Přenese přes neúspěch a předpovídá budoucí úspěchy. V případě sociálního neúspěchu, jenž jediný se nás tu týká, spočívá útěcha ve víře, že nedosažení kýžených vysokých cílů nelze připsat vlastním nedostatkům, nýbrž nedostatkům společenského řádu. Od převratu společenského řádu si nespokojenec slibuje úspěch, jehož mu nebylo dopřáno ve stávajícím řádu. Tu je zcela zbytečné mu vysvětlit, že vysněný stát budoucnosti je neproveditelný a že společnost založená na dělbě práce nemůže existovat jinak než na základě soukromého vlastnictví výrobních prostředků. Neurotik se chytá své životní lži a pokud je postaven před volbu, zda se má zříci této lži, anebo logického myšlení, dává přednost obětování logiky. Neboť život by byl pro něho nesnesitelný bez útěchy, kterou nachází v socialistické ideji. Ta mu ukazuje, že chyby, jež zavinily jeho neúspěch, netkví v jeho osobě, ale v chodu světa. Tím upevňuje jeho pokleslé sebevědomí a osvobozuje ho od trapných pocitů méněcennosti. Tak jako věřící křesťan se snáze smířil s neštěstím, které ho stíhalo na Zemi, protože doufal v pokračování své individuální existence na onom světě, kde ti, kteří byli na Zemi první, budou posledními a poslední prvními, tak se stal socialismus pro moderního člověka elixírem proti pozemským protivenstvím. Avšak vytvořila-li víra v nesmrtelnost, v odplatu na onom světě a ve zmrtvýchvstání podnět pro ctnostný život na tomto světě, je účinek socialistických slibů zcela odlišný. Neukládají jiné povinnosti než zastávat se socialistické stranické politiky; poskytují však očekávání a nároky.

Při tomto charakteru socialistických idejí je pochopitelné, že každý jejich jednotlivý přívrženec očekává od socialismu právě to, co mu bylo odepřeno. Socialističtí spisovatelé neslibují jen bohatství pro všechny, ale také štěstí v lásce, plný rozvoj duševní a tělesné osobnosti, rozvoj velkých uměleckých a vědeckých schopností atd. pro všechny. Teprve nedávno tvrdil Trockij v jednom svém spise, že v socialistické společnosti se pozvedne „lidský průměr“ až na „úroveň Aristotela, Goetheho, Marxe“. Socialistický ráj bude říší dokonalosti, obývanou bezezbytku samými šťastnými nadlidmi. Ve všech socialistických spisech se to hemží takovými nesmysly. Jsou to však právě tyto nesmysly, které k nim přitahují většinu přívrženců. Nelze poslat k lékaři každého, kdo trpí Fourierovským komplexem, aby byl vyléčen psychoanalýzou. Proti tomu hovoří již obrovský počet postižených. Zde nemůže pomoci jiný lék než léčba zla samotným nemocným. Musí se sebepoznáváním naučit snášet svůj osud, aniž by hledal obětního beránka, na nějž by mohl svalit veškerou vinu, a musí se pokusit porozumět základním zákonům společenské spolupráce lidstva.

I. Základy liberální politiky

1. Vlastnictví

Lidská společnost je sdružením lidí ke společnému jednání. Společné jednání, jež se řídí zásadou dělby práce, má totiž před izolovaným jednáním jednotlivých lidí výhodu vyšší efektivnosti. Uspořádá-li určitý počet lidí své jednání společně podle zásady dělby práce, vyrábějí za jinak stejných poměrů nejenom tolik, kolik by činil součet toho, co by vyráběl každý sám, nýbrž značně více. Na této vyšší produktivitě práce vykonané na základě její dělby spočívá celá lidská civilizace. Dělbou práce se odlišuje člověk od zvířat. Dělba práce učinila ze slabého člověka, zaostávajícího ve fyzické síle za většinou zvířat, vládce Země a tvůrce zázraků techniky. Bez dělby práce bychom dnes nebyli v žádném ohledu dále než naši předkové před tisíci anebo desetitisíci lety.

Lidská práce není sama o sobě schopna rozmnožit náš blahobyt. Aby byla plodná, musí se aplikovat na na suroviny a pozemské zdroje, jež nám příroda poskytla k užívání. Půda spolu s veškerými látkami a silami, jež v sobě skrývá a nese, a lidská práce jsou ony dva výrobní faktory, z jejichž smysluplného spolupůsobení pocházejí všechny komodity, jež slouží uspokojování našich vnějších potřeb. Aby se mohlo vyrábět, je třeba disponovat prací a věcnými výrobními faktory, a to jednak surovinami a zdroji, jež nám příroda poskytla k užívání a jež se obvykle nachází v zemi, jednak těmi meziprodukty, jež vytvořila lidská práce již předtím z primárních přírodních výrobních faktorů. V jazyce ekonomie rozlišujeme podle toho tři výrobní faktory: práci, půdu a kapitál. Půdou rozumíme všechny látky a síly, které nám příroda poskytuje pod a nad zemským povrchem, ve vodě a ve vzduchu, kapitálovými statky rozumíme veškeré meziprodukty vyrobené z půdy s pomocí lidské práce, jako jsou stroje, nástroje, polotovary všeho druhu apod., jež mají sloužit k další výrobě.

Nejprve pojednáme o dvou různých řádech lidské kooperace založené na dělbě práce: o tom, který se zakládá na soukromém vlastnictví výrobních prostředků, a o tom, který je založen na společenském vlastnictví výrobních prostředků. Tento druhý řád se nazývá socialismus nebo komunismus, onen první zase liberalismus nebo také - od doby, co v 19. století vytvořil organizaci dělby práce obepínající celý svět - kapitalismus. Liberálové tvrdí, že jediný proveditelný řád lidské spolupráce ve společnosti založené na dělbě práce je soukromé vlastnictví výrobních prostředků. Tvrdí, že socialismus jako celkový, všechny výrobní prostředky zahrnující, systém je neproveditelný a že jeho aplikace na část výrobních prostředků sice není nemožná, avšak vede k tomu, že se produktivita práce sníží, takže by nejen nemohl vytvořit větší bohatství, ale naopak by nutně působil ve směru zmenšování bohatství.

Program liberalismu ve shrnutí do jediného slova by tedy měl znít: vlastnictví, což znamená: soukromé vlastnictví výrobních prostředků (neboť pro spotřební statky je soukromé vlastnictví samozřejmostí a není popíráno ani socialisty a komunisty). Všechny ostatní požadavky liberalismu vyplývají z tohoto základního požadavku.

V čele programu liberalismu však bude účelné uvést vedle slova „vlastnictví“ také slova „svoboda“ a „mír“. To se neděje snad proto, že starší program liberalismu je obvykle uváděl vedle slova vlastnictví. Již jsme přece řekli, že program dnešního liberalismu přerostl program starého liberalismu, že spočívá na hlubším a lepším poznání souvislostí věcí, protože může použít ve svůj prospěch vědu posledních desetiletí. Svoboda a mír by se měly postavit na čelné místo programu nikoliv proto, že se jevily mnohým starším liberálům jako rovnocenné, vedle sebe postavené základní ideje liberalismu, a ne jako pouhý logický důsledek základní myšlenky o soukromém vlastnictví výrobních prostředků, ale již proto, že byly zvlášť ostře napadány odpůrci liberalismu a že by se jejich vypuštěním nemělo budit zdání, že se jakýmkoli způsobem uznává oprávněnost námitek, které jsou proti nim vznášeny.

2. Svoboda

Okolnost, že nám všem myšlenka svobody zcela přešla do krve, takže se nikdo po dlouhou dobu neodvážil ji zpochybnit, že se o svobodě mluvívalo vždy jen s nejvyšším uznáním a že bylo vyhrazeno teprve Leninovi, aby ji nazval „měšťáckým předsudkem“, je úspěchem liberalismu, což se dnes již často zapomíná. Od svobody přece také pochází název liberalismu a název strany odpůrců liberalismu zněl původně „servilové“. Oba názvy se objevily v bojích o španělskou ústavu v prvních desetiletích 19. století.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Liberalismus.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.