Ďáblice

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

Semeno zla

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

Africký démon

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Copyright© 2002 by Andrew Hall

Copyright© 2012 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-45-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-46-4 (ePUB)

ANDREW HALL

Ďáblice

I

Klenutými okny vily Woodových lomcoval prudký vichr. Byl to jediný zvuk, který naplňoval prostornou místnost jen spoře vybavenou nábytkem. Kolem černě prostřeného stolu seděla za pableskování plamene tlusté svíce dívčí spiritistická parta z borgentownské střední školy. Trhavé světlo ozařovalo soustředěné tváře, v nichž se zračilo napětí.

V jedné z té pětice tváří, orámované lesklými havraními vlasy, byla vidět i známka nevole smíšené s obavou. Zosobňovala nechuť všeho živoucího k přízrakům vyrvaných z lůna smrti neustálým zaříkáváním a probouzených tím k novému, děsivějšímu záhrobnímu životu.

Dívka s černými vlasy nejistě upřela své hloubavé oči k několika pečlivě po stole rozestavěným rekvizitám – tepané misce, dýce, zešedlé lidské lebce s velkými vylámanými čelistmi i malému lesknoucímu se magnetickému kyvadlu vyčnívajícímu z koženkového obalu – a lehce povytáhla obočí.

Schylovalo se k další ze seancí, kterou pořádala tentokrát Alice Woodová ve staré vile svých rodičů v Garden City.

„Je to první z tvejch seancí, Lauro?“ obrátila Alice své hluboké oči k té štíhlé dívce s dlouhými černými vlasy.

Laura se nejistě ošila.

„Ano, ještě nikdy jsem se ničeho podobnýho nezúčastnila,“ přikývla po malé chvíli a mechanicky urovnala záhyb ubrusu. „Abych se přiznala, jsem z toho trochu nesvá. Podle mě je riskantní rušit klid zemřelejch,“ snažila se Laura příliš nedávat před sebejistou Alicí Woodovou najevo své pocity.

„Na to si zvykneš,“ zasmála se Alice temným hrdelním smíchem. „Všechny jsme to jednou prožily poprvý, ber to jako křest ohněm při vstupu do našeho klubu. Jste připravené... Celie?“ obrátila mysticky zahloubaná Alice pozornost k dalším dvěma dívkám u stolu.

„Myslím, že jsem připravená. Cítím už lehký vibrace v konečcích prstů,“ sdělila jim rusovlasá Celie.

Něžná a křehká Judith místo odpovědi jen položila pěstěné ruce na ubrus a dotkla se špičkami malíčků natažené Celiiny ruky.

„Dobře, je myslím čas, abych vám sdělila plán dnešní seance,“ řekla Alice, která jako vždy zorganizovala všechno do nejmenšího detailu.

Kývla přitom na poslední členku spiritistického klubu, hubenou, nakrátko ostříhanou Lois, která nijak neskrývala svou chlapeckou postavu, naopak svůj vzhled korunovala krátkou vázankou pod šedým sakem. Ta nesla právě na kulatý stůl velkou broušenou vázu s čerstvým pugetem rudých růží.

„Květiny?“ podivila se Laura a přivoněla k nim. Trochu se jí ulevilo, protože řeči, které se šířily po borgentownské střední škole, naznačovaly něco o spolku čarodějnic zahrávajících si s ďáblem. Místo toho – kytice květů. Ne, na tomhle spiritismu nebude nic zlověstného, oddechla si v duchu.

„Květiny slouží jako oběť duchům, kteří stejně jako my milujou vůni a svěžest čerstvě natrhanejch růží,“ pousmála se Alice, jako by vycítila Lauřino vnitřní rozpoložení. Odhrnula přitom vlasy ze snědého čela, přes které se jí táhla dlouhá a hluboká jizva.

Lauru zajímalo, jak k ní Alice přišla, ale nikdy nenašla dost odvahy se jí na to zeptat. Alice se i dnes večer tvářila natolik nepřístupně, že Laura opět svou otázku spolkla, a zadívala se zpět do hypnotizujícího pomrkávání plamene voskem pokapané svíce.

„Na dnešní večer jsem na počest nové členky našeho klubu, Laury, připravila opravdový bonbónek,“ usmála se široce Alice, až jí zasvítil v ústech ‘stříbrný‘ přední zub. „Budeme vzývat ducha jednoho z předních čarodějů v zemi... Geralda Treviota.“

Zdálo se, že drobné modrooké blondýnky Judith se zmocnilo znepokojení. Vyměnily si s Celií kradmé pohledy plné potlačovaných obav, ale obě pokorně mlčely.

Laura cítila, jak jí při vyslovení toho jména přejely po zádech zimničné prsty nepříjemného zamrazení... Gerald Treviot... ne, to jméno jí nic neříkalo...

Napjaté mlčení jako jediná protrhla chlapecky oblečená Lois.

„To je opravdu nebezpečné pro náš druhý život vyvolávat předčasně prokletého Treviotova ducha, Al!“ vykřikla se zápalem. Třpytící se broušená váza jí při těch slovech vyklouzla z prstů a roztříštila se na zemi na tisíce kousků.

Všechny dívky na to s úžasem hleděly.

„To je určitě znamení... Gerald se hněvá,“ pípla Celie.

„Je to znamení... ovšem toho, že je Lois neschopná donést vázu za pět set dolarů vcelku na stůl,“ rozčílila se Alice Woodová, až jí v obličeji naběhly žíly. Vypadala teď, jako by jí nalité tepny měly každou chvílí explodovat, a zděšená Laura se od ní nenápadně odtáhla.

Alice k ní obrátila potemnělou tvář s hlubokýma očima, které se zdály náhle bez života. Vytušila snad podivným šestým smyslem Lauřiny pocity. Něco hladového v ní jako by v tu chvíli začalo nenasytně vysávat svěží energii z Lauřina těla, i když navenek Alici strnul na rtech mrazivě přátelský úsměv.

„Neslyšela jsi nikdy o skvělém čaroději Treviotovi a jeho zázračném umění?“ zeptala se.

„N-ne.“ Laura se otřásla, ale nemohla odtrhnout pohled od změněné Aliciny tváře. Alice ale sama odvrátila pohled, který hned vzápětí přelétl na podmračenou Lois.

„Lois, říkám ti, přines hned jinou vázu a postav konečně ty květy na stůl,“ prohodila Alice sladce na její adresu a zakryla si vlasy jizvu na čele. „Nechci už o plánu dnešní seance víc diskutovat."

Lois sklonila hlavu a začala mechanicky rovnat květy do nové nádobky. Celie s Judith se bezdůvodně něčemu pochichtávaly. Obě se dívaly na Lauru s podivně rozšířenými zorničkami.

„Vidíte, říkám vám, že všechno bude dnes večer stejně skvělý jako to, co nás čeká v našem druhém životě. A vy víte, co nás čeká... Moc a království bez konce,“ prohodila k nim Alice mateřsky a skryla za řasami svůj zlověstně chtivý výraz.

„Druhý život?“ podivila se Laura. „Co to znamená?“

Nikdo na její otázku nereagoval.

Všechny dívky daly ruce na stůl a Judith pokynula Lauře, aby učinila taktéž. Laura se zapojila do řetězu z rozevřených prstů. Zleva se dotýkala malíčkem Alice, zprava Lois.

Všimla si, jak se Judith zmocňuje napětí a Celii zrůžověly tváře.

„Tak, moje děťátka. Pojďme společně do toho,“ ozvala se Alice bodře a k Lauřinu zděšení si nařízla prudkým tahem dýky žílu. Krůpěje její tmavé krve začaly stékat do připravené cínové misky a mísily se s podivně páchnoucím lektvarem. Přitom začala zpěvavě vzývat jméno podle místní legendy ďáblu upsaného ducha čaroděje Treviota.

V tu chvíli začala tekutina v misce sama od sebe houstnout a pokojem zavál průvan, přestože byla zavřená okna.

Zděšená Laura se otřásla chladem, ačkoliv v místnosti bylo příjemně teplo. Se strachem vepsaným v očích pohlédla na své nové přítelkyně. Všechny hleděly nepřítomně do misky s podivným lektvarem, z níž se pojednou začaly vinout podivné stužky jemného dýmu. Alice cosi rytmicky pobrukovala a pak náhle zaujatě vykřikla: „Fantome Geralda Treviota, odsuň šedý náhrobní kámen, jež tíží tvé shnilé tělo, a vstaň ze své hrobky. Oblaž nás svojí přítomností a pověz nám, která... která z nás je tvojí vyvolenou...“ nesl se její hlas do tmy.

Nikdo se ani nepohnul a všechny dívky s napětím zíraly do plamene před sebou.

Laura prudce vstala.

„Tohleto jsme si nedomluvily,“ vykřikla s nervy napjatými k prasknutí. Z police naproti ní se vysypalo několik knih a s tlumeným žuchnutím dopadly na zem.

„Nešil a sedni si,“ podívala se na zmatenou Lauru Judith. „Vyvolávaly jsme už duchy zemřelých mockrát, nic se nemůže stát, vážně,“ dotkla se jejího předloktí.

Laura ji nejistě poslechla.

„Ty knihy...“ řekla do ticha.

„Ano, duch čaroděje Treviota je už nablízku,“ řekla nadšeně Celie.

Alice Woodová jí pokynula, aby mlčela.

„Nebýt pochybností Laury, mohl se tu před námi zhmotnit jeho fantom z mé krve,“ řekla Alice zlověstně.

Dívky Lauru probodly zklamanými pohledy.

„Laura je tu nová, nemůže za to,“ zastala se jí rusovlasá Celie s černou sametkou kolem krku.

Nikdo na to nic nenamítl.

Alice znovu zesílila svoji vnitřní koncentraci a vztáhla ruce před sebe:

„Pověz nám, zemřelý Geralde Treviote, která z nás je tvojí vyvolenou,“ začala Alice znovu zaříkávat čarodějova ducha a dotýkala se přitom dívek jedné po druhé květem rudé růže.

Dotkla se postupně Lois – růže se ani nepohnula. Poté zrůžovělé, dychtivé Celie. Květ se jemně zachvěl v Aliciných prstech. Judith okvětní plátky jemně přejely po pleti a vtom Alici zajel pod kůži jeden z ostrých trnů.

Vykřikla.

Rudá růže jí vystřelila z prstů a snesla se zděšené Lauře přímo do klína.

Alice skryla nevyzpytatelný pohled svých očí pod hustými řasami a sála si mlčky zkrvavený prst.

„Duch Geralda Treviota si vybral jako své médium tebe,“ vydechla Judith a dívky jedna po druhé začaly Lauře nadšeně blahopřát.

„Je načase připít Geraldově vyvolené,“ nadnesla Alice nenuceně a ovázala si zápěstí ruky gázou. Potom vstala a začala nalévat hořce vonící nápoj do připravených ozdobných kalichů stojících důstojně na servírovacím stolku nedaleko dveří.

„Vyber si, který kalich chceš,“ vyzvala Alice Lauru přátelsky. Laura uchopila ten krajní za masivní dno.

Poté uchopily i ostatní dívky své poháry a mlčky si jimi přiťukly.

„Na druhý život a na moc nad duchy i lidmi,“ pronesla přípitek hostitelka Alice Woodová. Všechny dívky vypily svůj kalich do dna, jen Laura si sotva usrkla. Nápoj jí naplnil ústa nahořklou pachutí.

„Mám vás ráda, sestry,“ usmála se šťastně Lois.

Vzápětí se ozvala rána.

To Lois vypadl pohár z bílé ruky a její tělo v šedém kostýmku se svezlo bezvládně na podlahu.

II

Lauře Smithové spadl pramen lesklých černých vlasů do vyděšené tváře.

Obrátila se k ostatním dívkám, které ještě stále nehnutě zíraly na nehybnou Lois ozářenou trhavým svitem svíce a vykřikla:

„Proboha, ona je mrtvá!"

Její výkřik naplněný zoufalstvím trochu probral rusovlasou Celii. Sklonila se k Lois a nahmatala její krční tepnu.

„Tak co?“ zeptala se se zájmem napjatá Judith.

„Cítím slabej tep,“ pousmála se šťastně Celie oblečená do béžových šatů, dlouhých až ke kotníkům se spoustou ozdob.

„Někdo musel nasypat do jednoho z pohárů nějakej jed!“ šlehla Judith podezíravým pohledem k opodál postávající Alici.

Ta něco zabručela.

„Zavolám bráchu, je to medik. Propláchne Lois žaludek a bude zase dobrá,“ oznámila. Její vysoká postava proplula ladně směrem k úzké chodbě a dveře za ní zapadly.

Zdálo se, že se ostatní dvě členky spiritistického klubu po Alicině odchodu uvolnily.

Celie pohlédla na toporně stojící Lauru a řekla: „Snad si na manýry v naší partě časem zvykneš. Sama se ptám... proč z klubu neodejdu? Asi proto, abych neumřela nudou,“ prohodila sama k sobě. Pokrčila krátce rameny a znovu se sklonila nad Lois.

„Ano, takhle když umřeš, rozhodně to nebude nudou,“ mile se ušklíbla Judith. „Pořád se něco děje... život je rázem mnohem zajímavější.“

„Myslíte snad... že Alice Lois schválně otrávila?“ zeptala se vyjukaná Laura.

„A kdo říká, že to byla Alice?“ pousmála se Celie. „Vždyť se o nás říká, že jsme parta čarodějnic, třeba si jen tak hrajem a možná taky... že se zlobí prokletý duch čaroděje Treviota. Vždyť podle legendy jeho duch nenajde pokoj, dokud nezíská pět duší lidí, kteří by sloužili ďáblu. Nabízí jim za to moc a království bez konce... Čtyři duše už prý sehnal, teď se opět blíží výročí jeho smrti a on možná hledá tu poslední. Říká se přece, že smrt je jen stín...“ Celie mírně pokrčila rameny.

„Chcete říct... že vás to vůbec nevyvedlo z míry?“ vykulila štíhlá Laura dětinsky oči a sklouzla pohledem na bledou Lois, které Celie podpírala hlavu.

„Ne, to ne... mám Lois docela ráda, chyběla by mi,“ odhodila Celie rudé vlasy na záda.

„Nikdo přece nemohl vědět, kdo ten kalich s jedem vypije,“ trvala na svém Laura a dala si ruce v bok. „I kdyby do něho ten jed nasypala Alice, mohl zbýt přece otrávený pohár právě na ni, protože si vzala ze stolku až ten poslední...“

„Ano, Alice je sice opravdu divná,“ přitakala Judith, až jí nadskakoval blonďatý culíček na temeni hlavy, „ale zvykneš si na ni, uvidíš. Jsem strašně ráda, že ses k nám přistěhovala z té vaší vesnice. Jsme už teď tvoje kamarádky na život a na smrt, uvidíš,“ pronesla vážně.

„Některý holky náš klub pomlouvají, ale je to jenom závist, že jsme si vybraly jako pátou právě tebe, novou holku,“ prohodila Celie. Vzápětí ale zmlkla, protože do místnosti vtrhl Alicin bratr – medik Ned Wood.

Rozsvítil a sfoukl svíci.

„Vypadněte všechny odsud,“ řekl a sklonil se nad Lois, které z pleti už zmizela veškerá barva.

Dívky se pomalu začaly rozcházet. Podezřívavá Laura se ještě jednou ohlédla po Alici rozkročené nad Loisiným tělem a potom i ona sešla dolů po ztemnělém schodišti. Pomalu vykročila pootevřenými vchodovými dveřmi vstříc vlahému večeru.

Zdálo se, že Celie s Judith se už rozjely do svých domovů.

Laura se otřásla počínajícím chladem a přeběhla rychle ulici směrem ke svému saabu zaparkovanému na okraji parku.

Když se skláněla pro klíčky od auta ke kabelce, zdálo se jí na okamžik, jako by k ní z parku dolehl mollový akord na kytaru.

Zdvihla ostražitě hlavu.

Koruny stromů v parku se rozkývaly větrem ve zvláštním tanci a pak se znovu rozezněla ztemnělým parkem kytara a její tklivá píseň.

Laura chtěla rychle odemknout zaprášený saab a zmizet co nejrychleji odtud, ale něco ji zdrželo. Jakési tiché šumění listí ve větvích, které zaznělo s vroucnou dotěrností u lalůčků jejích uší:

„Lauro... čekám už sto let, nežli budu smět svůj příběh lásky vyprávět... Lauro...“ ten povzdech zazněl tak smutně, až se v ní sevřelo srdce a Laura se zmateně i trochu dychtivě přitiskla zády k vozu.

Opravdu, něco takového se jí ještě nikdy nestalo. Vzpomněla si, jak přísahala před dnešním večerem sama své tváři v zrcadle, že se nebude bát. Ne, nehmotní duchové spiritistického klubu Alice Woodové jí strach nenaženou... ani omylem.

S tou myšlenkou vešla mezi stromy po hlinité cestičce lemované hustými keři. Čím hlouběji do zdánlivě opuštěného parku vcházela, tím stísněnější pocit měla kolem žaludku. I kytarové akordy mezitím zmlkly. Všude jen zlověstné ticho a klid.

Náhle uslyšela kroky.

Někde mezi keři kdosi opatrně našlapoval a blížil se k ní. Uslyšela, jak šmátrá mezi keři a pak pronikavě hvízdá.

V ruce držel jakýsi kožený řemen.

Proboha ne, právě ona musí narazit na pošuka!

Vystrašená Laura se dala na útěk, když v tom jí něco velkého srazilo do trávy.

Vykřikla a bezmocně zaryla nehty do hlíny pod sebou. Pevně sevřela oči. Cosi zvířecího jí zafunělo zblízka do obličeje.

"Neotravuj, Bene,“ křikl ten chlápek s koženým řemenem v ruce a odtáhl od zašpiněné Laury slintajícího bulmastifa.

"Moc se vám, slečno, omlouvám. Zaběhl se mi v parku pes a nemohl jsem ho najít. Je moc hodný, miluje lidi, vážně vám nechtěl ublížit. Jen si rád hraje...“ snažil se urovnat situaci chlápek v kostkované čapce a připnul svalnatému psu k obojku kožené vodítko.

Laura vstala z trávníku. Její béžový kalhotový kostým byl celý od bláta. Vtom si uvědomila, že se jí někdo třetí směje z opěradla lavičky ztracené mezi křovinami.

Seděl tam pohledný světlovlasý kluk s krátkým copánkem;.mezi stehny svíral kytaru a pobaveně se smál zablácené Lauře s rozlíceným výrazem ve tváři. Smál se ale tak nějak... Laura se na něj nedokázala zlobit, i kdyby chtěla. Ústa se jí také roztáhla do úsměvu a všichni tři se tam rozesmáli pod zelenou klenbou stromů, až jim do očí vhrkly slzy. Po chvíli chlápek se psem odešel.

Pak si Laura vzpomněla na bledou Lois a znovu zvážněla. Kluk seskočil pružně z opěradla lavičky a zadíval se pozorně na Lauru. Nato párkrát suverénně prohrábl struny kytary.

„To tvojí písničku jsem to slyšela,“ řekla zvážnělá Laura a zdvihla k němu plaše oči.

„Kdo by to řekl, že moje nepříliš vydařený kytarový kreace tě přiváběj až sem,“ zasmál se ten kluk v džínové vestě a napřáhl k štíhlé Lauře zmazané od bláta snědou paži.

„Jmenuju se Bruce,“ prohodil mile a jeho postava se vztyčila nad dlouhovlasou Laurou. „Teď je řada na tobě, abys mi prozradila svý jméno, černovlásko s čarovnýma očima,“ prohodil napůl žertem a pohrával si přitom nenuceně s přívěskem na krku.

„Mý jméno je... Fee,“ napadlo Lauru jméno, které si vždy přála mít, a škádlivě pohlédla na hezkého mladíka před sebou.

„Nekecej, Lauro,“ rozesmál se Bruce srdečně a stiskl krček kytary v pravé ruce.

Laurou to trhlo. Po seanci v klubu Alice Woodové přeci jen znejistěla a teď se poplašeně zadívala na Brucea, k němuž se něžně skláněly paže větví ve ztemnělém parku.

Bruce vykročil směrem k ní.

„Ne, nepřibližuj se ke mně! Kdo vůbec jsi?“ obořila se na něho. Její štíhlé tělo se napjalo k obraně.

Bruce se ztuhle usmál.

„Jsem čaroděj Treviot... ďábelský fantom tohoto města... přišel jsem si pro svou vyvolenou!“ zahučel dunivým hlasem.

Laura zalapala po dechu.

Znovu se jakoby odnikud zdvihl vítr. Bruce vytáhl z kapsy matně se lesknoucí čtvrťák a nechal si ho několikrát proběhnout mezi prsty. Pak napřímil paži a čtvrťák náhle zmizel.

Ustrašená Laura se rozeběhla klikatou cestičkou podél křovin. Drobné větvičky ji švihaly do tváře. Jedna z nich, posetá malými trny, jí sekla do obličeje, až jí na tváři vyskočila krůpěj krve. Nevnímala to a zděšeně doběhla ke svému saabu.

Ohlédla se a viděla, že kluk – nebo snad fantom, co se představil jako Bruce – běží nehlučně za ní a jeho postava že se záhadně rozpíjí v šeru jako inkoust ve vodě.

Naskočila udýchaně do vozu a otočila klíčkem v zapalování.

Zahlédla stín podél vozu. Někdo zatahal za zámek dveří. Těsně u ucha jí zazněl kytarový akord v moll.

Vykřikla.

Konečně motor naskočil, saab se odlepil od chodníku a začal uhánět směrem k Drift Street, v níž Laura Smithová bydlela.

III

Ráno ozářilo poklidně se probouzející městečko Borgentown přívalem zlatavých slunečních paprsků, které už ale příliš chladem prosycený vzduch neprohřály.

Laura se ošila, jak jí slunce zasvítilo škvírou mezi závěsy do očí, a zvolna se probouzela. K uším jí dolehla veselá pouťová melodie. Protrhlo ji to rázem z podřimování a vyskočila bosýma nohama z postele.

Zamířila automaticky k oknu.

Rozespale zamrkala řasami a v úžasu si protřela víčka.

Na ulici pod ní projížděla právě nevelká kolona maringotek pestře pomalovaných barvami. Na jedné z nich uviděla velký obraz tygra s obnaženými tesáky, na druhé klaunskou tvář s chomáčky zrzavých vlasů, na třetí...

...na třetím voze byl napsán obřím rudým písmem název cirkusu, který právě zavítal do jejich města. Téměř se jí podlomila kolena a musela se přidržet okenního rámu.

TREVIOT CIRK.

Rázem zcela probuzená Laura mrkla na radiobudík na nočním stolku a začala na sebe házet oblečení. Pouťová melodie se pomalu ztrácela v dáli...

Na okamžik ji napadlo, není-li to všechno jen pokračování jejího snu, ale špinavý béžový kostým na křesle ji přesvědčil, že nesní. Samozřejmě – včerejší setkání s Brucem Treviotem bylo skutečností!

Rychle si pročesala černé zářící vlasy a zamířila k východu.

Vyběhla ven ze dveří ke svému saabu, odemkla dvířka a hodila tašku s učebnicemi na sedadlo spolujezdce. Zdvihla ještě hlavu k nově nažluto nastříkané vile Smithových, jejíž okna se třpytila ve slunci, a rozjela se po chodci se hemžící Drift Street směrem k borgentownské střední škole.

Říkalo se, že její nehezkou budovu věnoval městu nějaký zazobaný milionář Blackstone, který ji nechal přestavět ze středověkého hradu Hawkshill, dříve než se provalily jeho nekalé obchody. Kdo ví, co bylo na těch řečech pravdy, ale jeho socha ještě dnes stála v parčíku nedaleko školy. Laura pohodila netrpělivě hlavou. Ostatně, bylo jí to celkem fuk.

Parkoviště před školou bylo plné a dalo jí značnou práci najít místo pro svůj vůz. Nakonec zaparkovala vedle zelené fordky Alice Woodové a vystoupila ven.

Hned zahlédla svoji novou kamarádku Celii. Její rudé vlasy zářily z hloučku studentů do daleka jako semafor. Potom se ze skupiny odlouply dvě postavy a Laura k nim čile zamířila.

„Čau,“ usmála se na Celii s jejím klukem Paulem. Paul nesl Celii školní brašnu přehozenou přes rameno. Okamžitě vzal těžkou tašku i Lauře oblečené do bílých přiléhavých šatů.

„Děsně ti to sekne, Lauro,“ vysekl jí poklonu. Celie po něm šlehla nespokojeným pohledem. „Každá nemůžem mít postavu Pamely Andersenové zamlada, frajere“ zasmála se nepříjemně a hned začala mluvit o nově chystané seanci, kterou tentokrát bude ve vile svých rodičů pořádat Judith Harrisová.

„Cožpak chcete po tom, co se včera stalo Lois, pořádat novou seanci?“ zděsila se Laura upřímně.

„Lois nic není,“ zakroutila Celie rezolutně hlavou. „Judith jí volala, dnes si trochu poleží a další seance se prý určitě zúčastní.“

„Vždyť měla v poháru nasypaný jed!“ nemohla uvěřit svým uším Laura. „To je celé šílené!“

„Nebyl to jed, jen silný uspávací prostředek, jak zjistil Alicin brácha Ned. Vždycky nám pomůže, když se něco přihodí – je to k nezaplacení,“ vykládala poklidně Celie a tvářila se přitom tak ujetě, že se Lauře chtělo začít na ni křičet.

Taky to udělala.

„Lois je praštěná, když se po tom všem chce zúčastnit dalšího spiritistického večírku. Všechno je to bláznivý... jak to, že jsem dneska do města viděla přijet cirkus s nápisem Treviot a včera jsem mluvila s fantomem čaroděje z té vaší uhozené seance?“ vyplivly Lauře nervy.

Celie ji uklidňovala. „Neříkej vaší seance... je teď i tvoje, patříš jednou provždy do našeho klubu. Bude se ti v něm určitě líbit, uvidíš.“ Pak se rozesmála.

Laura nechápala, čemu se směje, jestli má šmouhu na nose nebo šaty naruby, ale Celie jí začala vysvětlovat: „Věděly jsme, že do města přijede tenhle cirkus a chtěly jsme tě vystrašit. Alice se spřátelila s Brucem Treviotem už před rokem na prázdninách u své tety a teď se rozhodla, že tě jako novou členku vyleká... a zjevně se jí to povedlo,“ zašklebila se rozjařená Celie. „Musíš uznat, že to byl dobrej fór... počkej, Lauro!“

Laura vytrhla smějícímu se Paulovi svou školní tašku a pádila do třídy. Vůbec se jí nezamlouvalo, jak se ztrapnila před svými novými kamarádkami. Chovala se jako vykulená husička... Hlavou jí proběhlo, že členkám spiritistického klubu Alice Woodové tenhle kanadský žertík nedaruje.

Začalo zvonit. Do třídy současně se zvukem oznamujícím začátek hodiny vstoupil známý světlovlasý mladík, který hrál včera v parku na kytaru, a začal se rozhlížet po volném místě v lavici. Nakonec zamířil k Lauře.

Lehce se pousmál a nejistě podal černovlásce před sebou ruku. „Už se známe... nezlob se na mě, prosím tě. Uznávám, byl to blbej fór vydávat se za fantoma. Požádala mě o to z recese Alice. Navždycky dobrý,“ zašklebil se přátelsky.

Laura jeho nabízenou pravici nepřijala. Cítila se ještě stále příliš uražená.

„A kdo je teda vůbec ten Gerald Treviot?“ zeptala se sympatického blonďáka příkře. Nebyla si úplně jistá, jestli si to jméno Alice Woodová včera jen tak nevymyslela, aby si z ní s partou holek z klubu vystřelila.

Bruce se viditelně zarazil. „To je umělecké jméno mého pradědečka, o kterém kolujou takový divný fámy,“ vysvětlil Lauře neochotně. Čelo mu přitom zbrázdila ustaraná vráska.

„Budu tady u vás studovat, dokud náš cirkus zase z Borgentownu neodjede,“ dodal Bruce a usedl do lavice vedle Laury. „Jsem akrobat a učím se pár rodinnejch triků, pozvu tě někdy na představení. Ještě se zlobíš?“ dotíral svým zájmem, zračícím se mu zvědavě v modravých očích, na nepřístupnou Lauru.

Laura se na něj konečně usmála. „Promiň, že jsem se k tobě chovala tak nesrdečně. Nemám prostě ráda, když si ze mě někdo vystřelí jak z malé holky,“ řekla uvolněně.

„To nic, k nám komediantům se lidi občas chovaj i hůř,“ oplatil jí blonďák Bruce úsměv. Laura si pomyslela, že je to docela milý kluk. Jen jedno jí bylo divné – kam zmizel jeho včerejší krátký copánek. Asi si ho nechal ostříhat...

V tom začala mít nepříjemný pocit v zádech, jako by ji někdo upřeně sledoval. Prudce se obrátila a uviděla Paula, jak na ni nehnutě, až téměř dychtivě zírá.

Ještě než se stačila obrátit ke dveřím, do nichž právě vstoupil vyučující profesor, všimla si, že jí Paul poslal před celou třídou včetně ztuhlé Celie vzdušný polibek.

Judith Harrisová se k nejnovější člence spiritistického klubu ze zadní lavice naklonila a špitla jí do ucha:

„Tohle není dobré, vůbec to není dobré. S Paulem si raději nic nezačínej, nebo se Celie pomstí...“

IV

Cestou ze školy se Laura s Brucem spřátelila. Imponovalo jí něco rošťáckého v jeho chování, snad i to, že je tu nový, stejně jako ona. Svěřila se mu, že ji začal obtěžovat přílišnou pozorností kluk „kámošky“ Celie Paul.

„Nestojím o problémy s Celií, jak mi naznačila Judith. Vážně mi Paul už začíná lézt na nervy,“ čertila se bezmocně Laura.

„Asi si to s tím Paulem brzo rozdám,“ podíval se na ni Bruce zářivě a napůl v žertu si začal vykasávat rukávy. Pak se naklonil důvěrně k Lauře a odhalil řadu sněhobílých zubů. „Jseš moc pěkná holka, Lauro. Udělám nejspíš cokoliv, abych tě získal pro sebe, i kdybych kvůli tomu měl zmydlit všechny kluky z Borgentownu."

Laura se krátce zasmála.

„Ty snad vůbec nemáš strach?“ zeptala se ho škádlivě.

„Ne, kdybych ho měl, nemohl bych dělat létajícího akrobata ve vrcholku kopule našeho cirkusového stanu,“ pronesl důležitě a stejně jako Paul jí dvorně vzal ze ztuhlých prstů těžkou školní brašnu. Pozornosti Bruce jí byly ale na rozdíl od těch Paulových příjemné.

„Škoda, že zase brzy odjedeš,“ prohodila Laura.

„Je to škoda, protože bych s tebou děsně rád chodil,“ přejel sympatický blonďák její tvář zkoumavým pohledem.

Lauře to zalichotilo. „Vidíš, a já jsem se tě včera večer tak polekala. Žádný fantom neexistuje, jsou to jen povídačky pro malé děti. Nevím, jak jsem mohla Alici takhle nalítnout,“ zamžikala svůdně řasami, jak si to nacvičovala pro tenhle případ před zrcadlem v koupelně.

Pak pohlédla pokradmu na Bruce.

„Nevím, jak ti to říct, Lauro, ale... všechno to nemusí být jen povídačky,“ prohodil zachmuřeně.

„Ty snad věříš na prokletého fantoma svého pradědečka, jak o tom vypráví nějaká praštěná místní legenda?“ podivila se Laura překvapeně.

„Někdy ti ji třeba budu vyprávět, když budeš chtít. Bohužel máme pro sebe jen pár dní,“ řekl Bruce vyhýbavě.

„Ale do odjezdu cirkusu Treviot zbývá přeci ještě fůra času,“ téměř vykřikla Laura.

Bruce Treviot se pousmál a chytil přitom Lauřinu pěstičku do své ruky jako malé vyplašené zvířátko.

V tom okamžiku se k nim přidala chápavě se uculující Judith Harrisová. Byla z jejich party nejmenší, dosahovala Lauře sotva k bradě.

„Volala jsem Lois, už se vzbudila a chtěla by prý s námi vidět zvěřinec Treviotova cirkusu,“ hlásila uzardělé Lauře, jejíž ruku stále ještě pevně svíral Bruce.

„Jak... s námi?“ zeptala se Laura a vymanila se nenápadně z Bruceovy ruky, která jí jemně laskala dlaň.

„No... celá parta se jde podívat k cirkusovému zvěřinci, který bude odpoledne otevřený pro všechny zájemce. Jdou i Celie s Paulem, možná i Alice... ale ta může prý až k večeru. Myslím, že bychom mohli zatím zajít k Alexovi na pizzu a počkat tam na ni a na Lois,“ vykládala Judith, zatímco její nadýchaný účes mezitím rozcuchal vítr.

„Kazím vám dvěma snad nějak plány?“ zeptala se najednou Bruce a Laura zrudla.

„Kdo je to Alex?“ zajímal se živě Bruce.

„To je taková naše pizzerie. Chodí tam občas snad všichni z Borgentown High School,“ pousmála se Judith. „ Vždyť tam můžeš jít s námi!"

Kolem nich právě kráčela žárlivá, nasupená Celie, která za sebou doslova vlekla k autu šklebícího se Paula. Laura si všimla, jak Paul okatě přejel pohledem její spoře oděnou postavu.

Neměla jsem si brát tak vyzývavé šaty, napadlo ji znechuceně. Bruce za mizejícím Paulem udělal pravačkou výmluvný posunek se zdviženým malíčkem a prostředníkem. Vzal přitom Lauru majetnicky pod paží.

„Je to vůl,“ shrnula Paulovu inteligenci do jedné strohé věty Judith a zle se za ním podívala. „Je neuvěřitelně vlezlej a jde nám tím už všem na nervy. Nechápu, proč ho dnes Celie chce brát s členkama našeho klubu do zvěřince, ale prej na tom za každou cenu trvá...“

Judith se zatvářila nějak starostlivě.

„Tak jede se do té pizzerie?“ zeptal se Bruce netrpělivě. „Mám už hlad jako vlkodlak.“

„Já tě tam hodím svým saabem,“ navrhla nesměle Laura a pod Bruceovým téměř důvěrným pohledem rychle sklopila oči.

„Tak jo, sejdeme se U Alexe,“ řekla Judith. Začala odemykat svoji naleštěnou hondu a poškádlila Lauru: „Kdy už si taky to svoje žihadlo dáš do myčky?“ a nasedla s úšklebkem dovnitř.

„Máš prima kámošky,“ zhodnotil Lauřiny nové přítelkyně Bruce. Laura odemkla dveře zabláceného saabu.

„Nevím, jestli jsou fajn,“ podotkla tvrdohlavě.

Cestou do pizzerie U Alexe Brucemu vyprávěla o spiritistickém klubu Alice Woodové a o tom, jak Lois včera večer vypila pohár se sedativy.

„Vážně jsem si už myslela, že je Lois mrtvá...“

„No to je teda vážně praštěnej spolek,“ připustil Bruce. „A kdo to svinstvo do jednoho z těch kalichů nasypal?“ zeptal se plný zájmu.

„To vážně nevím... já osobně podezírám Alici Woodovou. Prý se znáte...“ nadhodila Laura nenápadně udičku své zvědavosti.

„Ano,“ připustil Bruce neochotně. „Seznámili jsme se náhodou při jedné z našich štací. Alice tam byla zrovna na prázdninách... ona je vážně tak trochu případ pro psychiatra. Ale že by udělala takhle nebezpečnou pitomost... Víš co, nekažme si tím pěkné odpoledne,“ zakončil Bruce prudce debatu a začal se rozhlížet okénkem auta po městě.

Před Alexovou pizzerií vystoupili z vozu a Laura okamžitě zahlédla Catherine, spolužačku ze své bývalé školy, jejíž rodina se přistěhovala do Borgentownu asi rok před Smithovými.

Catherine se tvářila vážně. Odvedla Lauru stranou, zatímco Bruce zašel do pizzerie vybrat volný stůl.

„Slyšela jsem, že se stýkáš s tím klubem spiritistek, který vede Alice Woodová. Nezahrávej si s nimi, prosím tě. Mám o tebe strach, nemohla sis najít horší partu. Vím, co říkám...“ přemlouvala ji její bývalá kamarádka s ustaraným výrazem ve tváři a Lauru pojednou napadlo, jak se mohla kamarádit s někým tak ustrašeným.

Zvláštní myšlenka. Asi byla ještě nedávno ze všeho stejně vyjukaná – jako Catherine.

„Na tom klubu není nic nebezpečného, Cathy. Vážně o mě strach mít nemusíš, jsi hodná, ale já už musím jít...“ snažila se jí Laura vymanit.

Catherine jí ale držela pevně za rukáv. Lauře v tu chvíli připadala jako neodbytný středověký inkvizitor. Musela se tomu přirovnání pousmát.

„Říká se, že jednou vyvolával ten spolek čarodějnic ducha masovýho vraha odsouzenýho na elektrický křeslo. Najednou se vymrštil ze stolu nůž a podřízl jedné z nich hrdlo... nevím, které. Ale musí tam mít pořádnou jizvu... jindy zase...“ nedala se přerušit Catherine.

„Hele, Cathy, sama jsi přiznala, že se to všechno jenom říká. Můžou to být naprostý bludy. Jindy bych si s tebou ráda promluvila, ale promiň, někdo na mě čeká...“ S těmi slovy se Laura konečně vytrhla ze sevření své bývalé kamarádky a zamířila s pohrdavým odfrknutím do pizzerie U Alexe.

Její nové kamarádky se jí čert ví proč začínaly čím dál tím víc zamlouvat – tedy až na Alici Woodovou. Měla pošetilou chuť se jich přede všemi zastávat.

Přikvačila udýchaně ke stolu za Brucem. Zamyšlený Bruce se posunul a Laura zapadla na ošoupanou lavici vedle něho. Pak si všimla, že u stolu sedí už také Celie s Paulem. Její oči bezděčně sklouzly na amulet s hlavičkou tygra houpající se na Paulově krku. Byl to dárek od Celie.

„Čau, Cel,“ pozdravila se halasně s rusovlasou dívkou. Paula jako by vůbec neviděla. Cítila přesto, jak jí pod stolem šlápl výmluvně na botu, a se zlobným zasyčením stáhla nohy pod lavici.

Zdálo se, že Celie něco zaregistrovala.

„Kde je ten Alex,“ řekla a počastovala Paula viditelně nenávistným pohledem. Pohrávala si přitom s širokou černou sametkou, kterou nikdy nesundávala.

„Proč nosíš pořád tu blbou věc na krku,“ škubl jí náhle Paul za sametku. Ta praskla a svezla se Celii ze šíje. Celie si sáhla k hrdlu a zakryla si je rukama.

„Pitomej idiote,“ sykla na Paula a udeřila ho do tváře. Paul se jen zašklebil jako voskový panák, dříve než mu z nosu začal vytékat pramínek krve a zašpinil bílý ubrus.

Celie konečně spustila ruce na stůl a Laura pochopila, že na tom, co Catherine říkala, může něco být.

Přes celé Celiino hrdlo se táhla ohyzdná rudá jizva jako od nože. Laura na ni ohromeně zírala, jako by před sebou spatřila Frankensteinovo monstrum z hororu. Celii to mírně pozdvihlo koutky úst.

Najednou bez výstrahy zaklonila hlavu a šíleně se rozesmála. Dusila se hysterickým smíchem, ale její oči jako by v té chvíli vůbec k jejímu tělu nepatřily. Měla je po celou tu dobu chladné a tvrdé, jako ulité z oceli.

Všichni kolem mlčeli a nikdo se raději už na nic nevyptával.

V

Za okna pizzerie se již pomalu snesl soumrak, když do ní konečně dorazily Judith s Alicí Woodovou, do níž kráčela zavěšena bledá Lois.

„Náš klub je už zase kompletní, to jsem ráda,“ pousmála se Alice, která se jako vždy pasovala do role nepsané vůdkyně.

„Ahoj, holky,“ rozzářila se i Lois, jako by se včera večer vůbec nic nestalo.

„Jak ti je?“ zajímala se Celie. Měla teď zjizvené hrdlo ovázané hedvábným šátkem, který jí půjčila Laura.

„Jsem už zase jako rybička,“ načepýřila se Lois sebevědomě a přestala se přidržovat Alice.

„Myslím, že můžeme vyrazit,“ řekla Judith suše. Celé odpoledne se nápadně vyhýbala rozhovoru s Celií. Zdálo se, že si ty dvě v minulosti něco spolu vyříkaly a teď se vzájemně jen zdvořile tolerují. Paula nebral na vědomí už vůbec nikdo.

Všichni nasedli do aut. Celie nejela podle očekávání s Paulem, ale uraženě ho ignorovala a nečekaně si přisedla do saabu k Lauře a Bruceovi. „Můžu jet s váma?“ zaklapla za sebou rychle dveře vozu.

Laura zvědavě přikývla.

Začala startovat. Celé odpoledne jí pálila na rtech otázka, jak její nová přítelkyně přišla k té temně rudé jizvě táhnoucí se přes celé hrdlo... Celie to zřejmě vytušila.

Napětí nakonec protrhl Bruce.

„Myslím, že nemusíš tu jizvu skrývat, Cel. Tvoji dobří kámoši tě budou brát i s ní."

Celie se dotkla šátku uvázaného kolem krku. „Beztak o ní už všichni až na Paula vědí... Tenkrát mi naštěstí zachránil život Ned Wood...“ přejela si unaveně dlaní po čele.

Laura zbystřila.

„Tak je to pravda, že se to celé stalo v průběhu spiritistické seance... Duch masového vraha prý uchopil nůž a potom...“ líčila dramaticky Laura své domněnky.

Celie pohodila hlavou. „Stěží to mohl být duch, Lauro. Nebuďme naivní. Vím jen, že tenkrát jsem byla v klubu nová, jako teď ty.

Vypnuli proud.

Náš spiritistický klub seděl jako obvykle kolem stolu. Pak se mi zdálo, že najednou za mnou někdo stojí... víc nevím. Až to, jak mi čepel nože zajela pod kůži, a pak mě ošetřoval Alicin brácha Ned...“ skončila vyprávění Celie. Přes čelo se jí táhla hluboká vráska.

„Podezříváš snad někoho konkrétního z klubu?“ zajímala se Laura.

„Myslím že tuším, kdo mi toho večera chtěl podříznout krk... Tak úchylný nápad mohla mít jen...“ pokračovala Celie neochotně.

„Alice?“ zaskočila ji Laura dychtivou otázkou.

„Ne, proč? To by mě vůbec nenapadlo. Ano, Alice působí divným dojmem, připouštím, ale víš... ona si na to jenom hraje, aby byla víc zajímavá... Ne, Alice to určitě nebyla.“

„Taky si myslím, že Alice by takové brutality nebyla schopná. Neumíš si představit, s jakou láskou na venkově pečovala o koně... Lidé, kteří milují zvířata, nemohou být tak krutí,“ usoudil Bruce.

„Tak kdo ti tedy toho večera v klubu tak ublížil?“ rozhorlila se Laura. Zablácený saab právě se zaskřípěním zaparkoval nedaleko oploceného zvěřince cirkusu Treviot. Celie přemýšlela.

„Víš, myslím, že to byla Judy,“ řekla tiše.

„Malá Judy? Ne, to přece není možné,“ zděsila se upřímně Laura. „Tohle ti nevěřím, Cel. Určitě ses spletla. Říkala jsi přece, že byla tma.“

„Judy vypadá křehce, já vím, že to zní neuvěřitelně, ale ona je vlastně velmi krutá. Měla psíka... takového voříška. Říkala, že jí pošel, ale já vím, že ho zabila. Viděla jsem jeho mrtvolku u nich pod schody... byl celý od krve. Judith si libuje v podobném sadismu... Slyšela jsem od Paula, že dávala v biologickém kroužku akvarijní rybičky na rozžhavenou plotýnku a zkoumala jejich reflexy na bolest... Vím, že jedině ona by byla schopná vraždit... nemůže bez takových krutostí být, je posedlá. Dej si na ni pozor, Lauro,“ varovala pobledlou černovlásku smrtelně vážná Celie a otevřela dvířka vozu.

Laura vystoupila ze saabu až jako poslední a zamkla dvířka. Nemohla uvěřit tomu, co právě od své nové kamarádky vyslechla, a vše se jí zdálo stále podivnější.

Ostatní spolužáci už na ni čekali nedaleko pokladny zvěřince Treviotova cirkusu. Bylo těsně před zavírací dobou, a proto před ní bylo prázdno. Paul se najednou objevil odněkud s kytičkou z lučního kvítí a podal ji překvapené Lauře. Nenechal si ujít jedinečnou příležitost letmo ji políbit a pak se krátce vysmál ztuhlé Celii, které se oči zúžily do dvou nenávistných štěrbin.

"Jednou tě zabiju, Paule...“ zasyčela mu do ucha. Laura to zaslechla, ale nevěnovala více jejich rozepři pozornost.

Právě dorazil Bruce, aby je odvedl dovnitř do rozlehlého zvěřince. Krátce se pozdravil s tlustou cikánkou v pokladně. Už zavírala, ale Bruceovy přátele pochopitelně ještě dovnitř pustila. Byli v celém komplexu sestávajícím z několika výběhů a klecí sami.

Lois jako obvykle provázela na každém kroku Alici Woodovou. Byla jejím věrným stínem. Alice okamžitě zamířila k popásajícím se poníkům a Lois ji pomalu následovala. Ostatní se trousili za nimi. Paul rozmrzelý po drobné hádce s Celií rezignovaně prohlásil, že se půjde podívat ke klecím s tygry. Omluvně šlehl pohledem po Cel, ale ta vzdorně pohodila hlavou a žvýkajíc stéblo trávy zamířila opačným směrem.

Laura s Brucem osaměli u klece s třemi lachtany. Bruce se pousmál a řekl: „Počkej, něco ti ukážu.“ Na jeho letmý pokyn jeden z nich začal tleskat ploutvemi. Lauře to přišlo k smíchu. V tom v šerém koutě zahlédla mihnout se stín.

„Judy!“ vykřikla, nikdo se však neozval. Udělala pár kroků do tmy, ale kolem bylo prázdno. Vrátila se tedy k Bruceovi a hnána pocitem bolestného odcizení mu vsunula ruku do dlaně. Jejich oči se náhodně střetly... čas kolem jako by v tu chvíli změnil svůj neměnný rytmus a začal pádit závratnou rychlostí. Stáli tak pod lampou vydávající mdlý svit několik minut.

V tom se to ozvalo.

Nějaký zvuk, jako by někdo urážel zámek od kovových mříží, provázený rozrušeným zvířecím řevem. Bruce se pozorně zadíval do tmy. „Něco se děje u šelem, jdu se tam podívat.“

Vydal se směrem k tygřím klecím. Zároveň s ním se začali sbíhat i ostatní z party a za chvíli se všichni včetně Laury shromáždili u jedné ze ztemnělých klecí. V té se dělo něco tak hrozného, že Laura začala vyděšeně vřískat a nebyla k utišení.

V kleci ležel na zádech bezvládný Paul a malý kousíček od něho řval a hrozivě cenil tesáky velký tygří samec. Netroufal si zatím přímo ležící postavu napadnout, ale jeho výpady byly stále odvážnější. Všichni strnule stáli a nebyli schopni pohybu. Laura se nemohla utišit. V tom cítila, jak se jí někdo zlehka dotkl.

„Nekřič, Lauro. Jdu dovnitř. Snad Paula zachráním.“ Byl to Bruce, který si jako jediný zachoval chladnou hlavu a vzápětí začal bezmocně cloumat zamřížovanými vchodovými dveřmi vedoucími do klece. Byly zablokovány dlouhou železnou tyčí.

"Tak nestůjte a pomozte mi někdo!“ křikl na dívky stojící za ním. Alice se konečně vzpamatovala a začala také cloumat dveřmi. Následovala ji i Lois a po ní všichni ostatní. Nikdo nedokázal v tom zmatku zrezlou tyč blokující vstup do klece vysunout.

Náhle Paul mírně pohnul paží. Zdálo se, že byl v bezvědomí a nyní přichází k sobě.

"Paule, nehýbej se!“ křikl na něho Bruce. Paul pozdvihl hlavu. Do tváře mu zavanul smrdutý tygří dech a on se začal prudce zmítat ve snaze zdvihnout se ze země. Jednou rukou nahmátl velkou kost ještě plnou syrového masa a vší silou jí mrštil po hrozícím tygřím samci...

„Paule, néééééé,“ vykřikla plačtivě Celie.

Ale už bylo příliš pozdě.

VI

Paul se zdvihl ze země a dopotácel se ke dveřím klece. Držel se s bolestí zkřiveným výrazem ve tváři za týl hlavy. Zachytil se rukama mříží a začal jimi cloumat. „Pomozte mi někdo, proboha, pomozte mi!“ volal na své kamarády zoufale.

Lauře vytryskly do očí slzy.

Mohutný tygr, zasažený těžkou kostí, se vzepjal ke skoku. Jeho pruhované tělo se mihlo vzduchem, skočil Paulovi na záda a strhl ho na podlahu. V příštím okamžiku se mu zakousl do šíje.

Kolem se rozstříkla chlapcova krev a potřísnila šaty dívek stojících těsně u mříží. Laura znovu vykřikla a zakryla si smrtelně bledou tvář rukama. Tygr si s Paulovým tělem pohrával jako s bezvládnou loutkou a jeho nenávistný řev se nesl vzduchem prosyceným pachem zvířat.

Z maringotek se začali sbíhat zaměstnanci cirkusu. Pokřikovali na sebe a sháněli krotitele. Ten ale nebyl k nalezení.

Bruceovi se za vydatné pomoci Laury konečně podařilo vyháknout kovovou tyč blokující vchod do klece. Vzal ji a pevně sevřel v dlaních. Tvářil se soustředěně a potom vykročil kupředu.

„Bruce!“ zaštkala Laura. „Dej si pozor, prosím tě,“ špitla na pokraji zhroucení.

Mladý akrobat vešel do klece. Hleděl tygrovi upřeně do očí, které se žlutě leskly v odraženém světle, a hrozil mu hrotem napřažené tyče. Laura v duchu musela obdivovat jeho odvahu.

Tygří samec měl tesáky obnažené až k dásním a nepřestával řvát, ale jeho sklopené uši prozrazovaly strach. Pomalu ustoupil do rohu klece.

Toho využila Laura s Alicí a vytáhly zkrvavené Paulovo tělo za nohy ven. Někdo křičel, že záchranka už je na cestě.

„Co to toho kluka napadlo, lézt do klece právě k tomuhle tygrovi! Je nebezpečnej, sám krotitel ho chtěl vyřadit kvůli nezvladatelný povaze...“ rozčilovala se ta cikánka z pokladny. „Nemáte rozum, nebo co?"

„Bože můj, to je tragédie!“ lamentoval směšným falzetem trpasličí muž a sklonil se k raněnému. Snažil se dát Paulovi první pomoc. Zdálo se, že už je pozdě.

Celie klesla na kolena do trávy k Paulovu nehybnému tělu a hladila mu tvář. Jak si sama utírala uslzené oči, rozmazávala si jeho krev po obličeji a brzy vypadala, jako by i ji napadla šelma. „Ne, proboha ne...“ opakovala stále dokola a kolébala se sem a tam jako šílená...

„Zabila jsi Paula a teď toho lituješ, co?“ poznamenala na její adresu Judith.

Alice ji okřikla: „Nech Cel na pokoji, ty malá zmije, a zmiz mi radši z očí. Dokážeš být neuvěřitelně nespravedlivá.“

„Chceš snad říct, že Paul vlezl sám do klece a zablokoval zvenku vrata tyčí?“ sekla po ní sarkastickou poznámkou rozhořčená Judith.

„Nechce se mi o tom teď mluvit,“ řekla Alice Woodová.

„Kdyby to záviselo na tobě, dala bys Paula ošetřit svýmu bráchovi Nedovi a celé to držela pěkně pod pokličkou, co?“ rozkřičela se Judith.

„Potřebovala bys studenou sprchu, Judy. Chováš se nemožně,“ obrátila se k drobné blondýnce nesouhlasně chlapecká Lois.

„Lois má pravdu, jsou teď důležitější věci, než dávat průchod osobním antipatiím mezi holkama z našeho klubu. Všechno se vysvětlí a bude to zase takový jako dřív... A vůbec, Paul přeci Celii ubližoval, jak mohl,“ podotkla Alice nevhodně.

„Myslíš tím, že ho měla právo zabít?“ nedala se odbýt už poněkud hysterická Judith Harrisová.

„Nezabila jsem Paula,“ naříkala zkrvavená Celie. Sundala si Lauřin šátek z krku a otírala jím bílou Paulovu tvář.

Laura vyděšeně přemítala, kdo mohl ukládat tak hrozným způsobem o Paulův život. V duchu uznala, že její pochybnostmi přiživované podezření o Alici Woodové je směšné. Jaký by měla důvod zabíjet Celiina kluka? A jaký důvod by měla kterákoliv jiná z nich?

„Možná, že Paula nezavřel do klece někdo z nás. Mohl to být přece kdokoliv... je už skoro tma,“ uvažovala Laura nahlas.

„Myslíš, že to udělal někdo z personálu?“ zastavil se u ní udýchaně Bruce Treviot. „Tomu nevěřím. Znám ty lidi, jsou fajn.“

„A kdo to teda udělal?!“ rozkřičela se na něho Laura. „Fantom Geralda Treviota snad? To jsem mohla tušit, že se budeš bezhlavě zastávat svých přátel. Ale že tím obviňuješ moje kamarádky, to tě vůbec nezajímá?"

„Musíme uvažovat logicky,“ uklidňoval ji Bruce. „Všechno nasvědčuje tomu, že někdo uhodil Paula zezadu do hlavy a omráčil ho. Teprve potom ho vtáhl do klece a zablokoval dveře. Musel mít teda sílu. Alice, vy jste byly s Lois, pokud vím, spolu u poníků, ne?“ zeptal se vysoké platinové blondýny stojící zamyšleně opodál.

„Já Lois nehlídám, nejsem její máma,“ odsekla mu nepřátelsky a odešla pryč. „Jedu domů,“ otočila se na partu přes rameno. Nasedla do své zelené fordky a nikdo ji nezdržoval. Lois ji dostihla a po krátkém tlumeném rozhovoru odjela s ní.

„Když nebudeš nic říkat o té tyči blokující vrata klece, nebudou nás zbytečně vyslýchat policajti,“ vysvětlila Judith pobledlé Lauře. Bruce to vyslechl spolu s ní a nevěřil svým uším.

„Chceš krýt pokus o úkladnou vraždu?“ podivil se zděšeně.

„Nepleť se do našeho klubu,“ odtušila Judith mrazivě.

Celie se konečně zdvihla od Paulova těla, které nejevilo známky života. „Judy má pravdu,“ hlesla a naposledy si otřela oči. „Paulovi tím už nepomůžem a sobě uškodíme.“

Na místo právě dorazila záchranka. Bruce řekl: „Když ne vy, já to policii řeknu. Tohle prostě nemůžeme jen tak přejít... byl by to zločin.“ S těmi slovy zamířil ke zdravotníkům nesoucím Paulovo tělo do sanitky. O něčem začal hovořit s lékařem.

„Ten tvůj zázrak nám přidělává problémy,“ zastavila se u zmatené Laury Judith. Rty měla stažené do dvou úzkých čárek a Laura si náhle vybavila to, co o ní říkala Celie v autě. Dostala náhle strach a napadlo ji, co když právě Judy by byla schopna tak krutého zločinu...

Její myšlenky se jí zřejmě až příliš zračily ve tváři.

„Hodíš mě domů? Stejně mi už holky ujely a nemám tu vlastní vůz,“ požádala Judith a rovnou zamířila k Lauřinu saabu. Chovala se mile jako vždycky a Laura se snažila umlčet klíčící pochybnosti.

Obě nasedly do vozu. Laura zapnula reflektory. Judith hrábla do značkové kabelky a vyndala nějaké tablety.

„Prášky pro uklidnění,“ řekla na vysvětlenou. "Nechceš jeden?"

Laura až příliš rychle odmítla.

„Myslíš si, že tě chci otrávit?“ ušklíbla se nepříjemně Judy. „Tys podle mého mluvila s Celií, co?“ zasmála se vzápětí.

„Ano, máš pravdu,“ přikývla Laura roztržitě.

„Tak já ti o ní teda taky něco řeknu,“ zabořila se Judith pohodlně do čalouněného sedadla a rázně kabelku zaklapla.

VII

Laura se rozjela směrem ke Garden City, kde obě bydlely. Judith spolkla růžovou tabletu a zadívala se ven na světly ozářený Borgentown, jako by hledala slova.

„Víš, Cel to pečlivě skrývá,“ začala Judith tiše hovořit, „ale je to schizofrenička. Jedna polovina její osobnosti má silný destruktivní sklony... Vím to, protože jsme kdysi byly nejlepší kámošky. Asi ti vyprávěla něco o mně, a taky o tom večeru, co byla zraněná... Bylo to pár dnů po smrti jejího prvního kluka...“

„Cel zemřel už jeden přítel?“ zhrozila se Laura a prudce přibrzdila, až narazila hrudí na volant.

„Jo,“ přikývla Judy. „Je to tak. Její kluk Jimmy měl nehodu. Sjel ze silnice do rokle a rozmašíroval se i s autem na cucky. Podle poldů mu selhaly brzdy, ale je taky možný, že se mu někdo před tím hrabal v mašině. Někdo, kdo se vyzná v autech a kdo na něho žárlil, protože začal chodit s jinou...“

„Myslíš Cel?“ zeptala se Laura sklíčeně.

„Ano. Když ji přepadne záchvat nemoci, neví sama, co dělá. Tvrdí o jinejch, že jsou posedlý, aby tím sama sobě dokázala, že ona je zdravá. Schizofrenici si neuvědomujou svůj stav,“ vykládala Judith stejně nevzrušeným tónem, jako by mluvila o nákupech v borgen Mall.

„Myslíš si, že Cel vraždí své kluky? Chceš říct, že je šílená? Nevěřím ti... Někdo se ji přece pokusil zabít!“ rozhorlila se Laura a znovu nastartovala, protože jí mezitím zhasl motor.

„To tvrdí ona. Říkala jsem ti přece o destruktivní polovině její osobnosti... Jednou si takhle v záchvatu podřezala žíly a málem to zaplatila životem. Nikdy nebyla v ústavu jenom proto, že se její rodiče příliš bojí skandálu a snaží se její stav tajit... Říkám to proto, že nevěřím, že Celii někdo z klubu podřízl krk. Myslím si spíš, že si to zranění udělala sama. Jistě uznáš, že je to technicky možný a ona je vážně blázen...“ skončila Judy s vyprávěním a zhluboka si povzdychla.

„Sama by to nikdy nedokázala,“ ohradila se Laura. „Člověk se bojí bolesti.“

„Cel se bolesti nebojí. Dokáže dokonce chodit bosa po střepech i rozžhaveným uhlí. Můžeš ji někdy poprosit, aby ti to předvedla. Její strýc byl amatérský fakír. Učila ten trik dokonce i Alici,“ prohodila Judy.

Laura ohromeně zmlkla. Netušila, jaké to má zvláštní kamarádky. Pousmála se: „Chtěla bych se možná taky něco takového naučit.“

„Jo, třeba časem... jestli nás ale mezitím ten tvůj cirkusák nenamočí do průšvihu. Nemám už sice nějakej pátek Celii v lásce, ale nikdy bych neudělala nic, co by jí mohlo ublížit. Ruka ruku myje, to platí v našem klubu dvojnásob. A přátelství stojí vždycky na prvním místě...“ poučila ji Judy.

„To je fajn být v takovým klubu. Dává to člověku pocit jistoty,“ řekla Laura.

Judy se znovu usmála a stiskla Lauře ruku: „To je dobrý, tady si vystoupím a zbytek cesty dojdu. Těším se, že přijdeš k nám domů na další spiritistickou seanci. Všechny se na ní zase sejdem, uvidíš.“

„Určitě přijdu,“ řekla Laura, která se cítila být do klubu přese všechny problémy, které jí členství přinášelo, neodolatelně přitahována. Rozloučila se s Judy, objela zarostlé dětské hřiště a zabočila do ulice vedoucí k domovu.

Drift Street byla touhle dobou ponurá a prázdná.

Vběhla do vily svých rodičů, kteří vedli ve městě vyhlášený restaurant „Rosse“, a zběžně se pozdravila s matkou. Cítila ze sebe i přes silný deodorant pach zvířat z cirkusového zvěřince a chtěla jej ze sebe smýt spolu s hrůzou dnešního večera. Zamířila rychle do koupelny, provedené v jemně fialkové barvě, a shodila ze sebe šaty.

Povšimla si na slonovinové pleti svých paží několika skvrnek od Paulovy krve, která na ni vystříkla skrze mříže. Před očima se jí neustále vybavoval jeho zoufalý zápas o život s nelítostnou pruhovanou smrtí. Snažila se vymazat ten obraz ze své mysli a poddala se osvěžujícímu proudu vody.

Sotva se stačila osprchovat, rozezněl se u vchodu domovní zvonek. Laura tomu nevěnovala pozornost. Téměř každý večer k nim chodila nějaká návštěva, ať už pracovní, nebo soukromá.

Matka ale po chvíli nakoukla do koupelny s vylekaným výrazem ve tváři. „Je tady nějakej policista, prý že tě chce vyslechnout ohledně pokusu o vraždu. Řekni mi, Lauro, o co se proboha jedná?“

„To Bruce,“ vydechla Laura. „Mluvil s policií. Jedná se o kluka z naší třídy, Paula. Všechno ti povím potom, mami.“ S těmi slovy si Laura přehodila přes ramena džínovou košili a vyklouzla z koupelny. Matka ji provázela starostlivým pohledem, zatímco sbíhala se schodů směrem k policistovi napasovanému do příliš těsné uniformy. Okamžitě ho poznala, protože jeho dcera Meghan chodila stejně jako ona do Borgentown High School.

„Dobrý večer, pane Crossi. Mám... jet s vámi na stanici?“ zeptala se zaraženě.

„Ne, to asi nebude nutné. Potřebuju ti jen položit pár otázek. Jak se zdá, ta návštěva cirkusového zvěřince se vám nějak vymkla z rukou, co?“ houkl Cross a posadil se do oblýskaného křesla. Velký rezavý kocour Smithových k němu okamžitě přiběhl a začal se mu otírat o nohavici.

„Nevím, jak to myslíte,“ zvážněla Laura.

„Zdá se, že jeden z vás študáků se nudil, a proto považoval za zábavné zavřít vašeho kamaráda do klece s tygrem... No nic, třeba se mýlím. Viděla jsi snad někoho podezřelého v inkriminované době vcházet do areálu zvěřince?“ pozdvihl Cross obočí.

„Ne, byla tma,“ odpověděla Laura a zadívala se upřeně na špičky svých bot.

„Trochu jste nám to ztížili tím, že jste všichni chodili kolem klece a tahali za ta zablokovaná vrata, takže zajistit jakoukoli stopu je téměř nemožné. Všude jsou otisky prstů a podrážek vás všech a navíc poloviny zaměstnanců cirkusu Treviot, takže mi nezbývá, než se takhle vyptávat. Zkus si vzpomenout na každou zdánlivou maličkost, která by nám mohla pomoci při vyšetřování,“ vykládal Cross trpělivě.

„Co je s Paulem?“ zeptala se Laura a konečně zdvihla oči.

„Je to s ním špatné, má porušenou míchu, ale zatím žije,“ povzdechl si policista. Z kuchyně vyšla ustaraná paní Smithová a přinesla mu šálek kávy. „Nepotřebujete něco?“ zeptala se opatrně.

„Jo, potřeboval bych nějaký mladší nohy, trochu mě začínají zlobit klouby,“ usmál se Cross a začal si masírovat kolena.

Lauřina matka se také pousmála a odešla zpět do kuchyně.

„Tak kde jsme to skončili... myslím že jsem zaslechl něco o nějakém spiritistickém kroužku... Paul byl také jeho členem?“ pokračoval Cross v otázkách.

„Ne, nebyl. Myslím, že to s ním nemá vůbec nic společného,“ ohradila se Laura.

Policista se zachmuřil. „Nerad bych ti mluvil do života, ale myslím, že bys měla dávat pozor na výběr svých přátel. Nezabývej se zbytečně spiritismem, podle mého je to jen ztráta času.“

Unavený muž dopil kávu a odcházel.

„Abych nezapomněl... kdyby sis na cokoliv vzpomněla, zavolej na stanici. A dávej na sebe pozor, intuice mi říká, že se nevidíme naposledy.“

Sotva za Crossem zapadly dveře, zmocnil se Laury nepříjemný pocit, jako by ji někdo celou tu dobu odněkud sledoval. Na cestě nahoru do svého pokoje našla pohozený červený klaunský nos. S úlekem ho zdvihla.

Povšimla si pootevřeného francouzského okna v přízemí a současně ji ovanul zvláštní chlad. Doběhla do svého pokoje. Tam na stole uviděla zažloutlý list papíru. Bylo na něm cosi napsáno starobylým písmem. Vzala jej nedůvěřivě do zbělalých prstů a cítila, jak se jí zmocňuje panika.

Polohlasně četla:

„Má vyvolená, již brzy budeme spojeni, ty ve mně a já v tobě – jako kámen vsazený v prstenu...“

Gerald Treviot.

Laura vyděšeně vykřikla. Někdo tu byl, někdo byl v jejím pokoji a upustil tu klaunský nos. Někdo, kdo chtěl zavraždit Paula, možná i Celii a Lois! Byl to skutečně duch?"

Na Lauru toho bylo najednou nějak moc. Musí o tom někomu říci... Bruceovi? Ne, ten by jí jistě poradil, aby s tím šla na policii, a tam by se jí vysmáli... Náhle si vzpomněla na Alici a na onen rituál s krví. Ano, podivínská Alice by možná mohla vědět, kdo jí zanechal vzkaz a jestli může být tak šílený, aby vraždil.

Vyťukala tedy rychle její telefonní číslo.

„Haló... Lauro?“ ozval se Alicin zastřený hlas.

Laura se už podruhé za krátkou dobu vyděsila. "Jak víš, kdo volá?“ zeptala se nejistě, protože přičítala Alici nějaké temné mystické síly.

„Uklidni se, vím to, protože se mi tvoje telefonní číslo objevilo na displeji mobilu,“ vysvětlila jí Alice prostě celou záhadu.

„To by mě asi nenapadlo... nedávala jsem ti ale přece svoje číslo! Al, někdo byl dnes večer v mém pokoji a zanechal mi tu vzkaz,“ řekla Laura a přečetla slovo za slovem list papíru popsaný černým inkoustem.

„Bojíš se ducha čaroděje Treviota?“ zeptala se Alice přímo.

„Nevím... neumím si to vysvětlit. Řekni, kdo by mě chtěl strašit podobnými vzkazy? Nechci to zatím nikomu říkat, dokud se s tebou neporadím. Ty se v okultních věcech vyznáš a jistě víš, jestli se opravdu fantom může zhmotnit...“ mluvila Laura potichu do telefonu, aby ji nezaslechla matka.

„Ano, to může,“ odpověděla jí přesvědčivě Alice Woodová. „Aby se duch upsaný ďáblu mohl zhmotnit ve fantoma, musí přijít do styku s lidskou krví... Myslím, že i z toho důvodu těžce zranil přízrak Geralda Treviota Paula. Potřeboval výpary z lidské krve, aby mohl vystoupit z říše stínů...“ pokračovala Alice nevzrušeně.

„To myslíš vážně?“ nadnesla nerozhodná Laura. „Pak bych o tom asi měla opravdu povědět Brucevi. Jedná se přece o ducha jeho pradědečka, o jehož podivný minulosti nechce nikdo mluvit... dokonce ani on sám.“

„Víš,“ přerušila ji Alice,“ Bruce o těchhle věcech nerad slyší. Je to celý nešťastná záležitost... Gerald Treviot byl rodákem z Borgentownu a taky tady byl zavražděnej... Podle šuškandy, co se kolem toho vede, byl zardoušenej ďáblem, kterýho sám vyvolal. Jeho tělo by mělo spočívat někde v tý zadní zpustlý části starýho borgentownskýho hřbitova v Downhillu. Podle zdejší legendy, starý už snad sto let, se upsal krví ďáblu za to, že ho naučí takovým kouzelnickým kouskům, který svět neviděl. Mizení lidí, zhmotňování předmětů i oživování hliněných loutek... právě to bylo jeho největší číslo – Treviotovi trpaslíci... byli to prý skřeti velcí asi jako flaška od Coly... Treviot byl určitě jedním z nejlepších kouzelníků a čarodějů. Ale brzy zemřel... jak jsem už řekla, za nevyjasněných okolností...“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 3x Borgentown - město hrůzy 1.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.