Věra Nosková

Obsazeno

věnováno Margret a Richardovi Firkušným

© Věra Nosková 2011

ISBN 978-80-87373-17-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87373-24-8 (elektronická kniha)

Obsah

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

I

„Řeknu vám to na rovinu, přátelé,” sliboval objemný vousáč. „Dali nám nůž na krk. Buď nás zruší, a nebo všichni přispěvatelé vstoupí ke svazákům, no a formálně bychom potom pod tuhle organizaci jaksi spadali, z čehož by samozřejmě plynuly jisté výhody... třeba i nějaké honoráře. Přihlášky do svazu jsem rovnou nafasoval,” zamával složkou tiskopisů „protože nač to zdržovat? Jde přece o bytí a nebytí našeho žurnálu.”

Přítomní se nevěřícně smáli, rozčíleně posunkovali, vrtěli hlavou, ťukali si na čelo a nesouhlasně mručeli. Totiž: básník, natož začínající, má být správně vzpurnej vyznavač svobody. A ne nějakej oblíbenec cynických páprdů u lizu! Editor ve tvaru soudku to hned nevzdal a ještě chvíli do nás hučel, hladil si přitom roztržitě starosvětský plnovous. Vypadal jako Karabas Barabas, principál loutkového divadla a Pinokiův mučitel.

„Je to vlastně formalita. Což je jasný i těm nahoře,” vzal si slovo úhledný šéfredaktor a básník s bradkou, který si k básnictví přivzal kšeftování se starožitnostmi. V Čechách je splašil za babku a lifroval je pak tajnými cestami do západní ciziny. Aby měl ty cenné artefakty kde skladovat, koupil si vilu, a aby je měl v čem převážet, pořídil si mercedes. Chudí poetové jím pohrdali.

„Já teda mezi ty svině nepolezu!” ozval se zlobivej veršotepec z Liberce. Šéfredaktor rozhodil bezmocně rukama. Cožpak se dá domluvit s tak primitivně uvažujícími lidmi? vyjadřovalo jeho gesto. „Všechno je v hajzlu, pojďme tam taky,” zvedl se Liberečan a vrávoral ven.

Několik rozhněvaných mladých mužů ho následovalo. Daleko nedošli, narazili na bar.

Dotkla jsem se Joskova rukávu, otočil se a rozsvítil tvář vítacím úsměvem.

„Poslouchej pozorně, je to poučné,” vyzval mě. Pokrčila jsem rameny. Absurdita faktu, že přispěvovatelé jsou nuceni ke vstupu do partajní organizace, aby soudruzi netípli celkem nevinnej plátek, nikomu kloudně nedochází. Jsme už nejspíš opět otupělí. Noviny do nás hustí mnohem větší nehoráznosti a devótnosti, jsme k akceptování absurdit dnes a denně trénováni. Normalizace, jak soudruzi tu svou etapu vývoje nejapně nazvali, má tři úhlavní nepřátele. Zdravej rozum, elementární hrdost a potřebu svobody. Všechny tyto atributy normálnosti jsou teď zraněné a normalizační komouši se svými nohsledy jdou po jejich krvavé stopě.

Znovu povstal impozantní redaktor s pohádkovým plnovousem, robustní a suverénní jako Falstaf a vemlouval se nám s ustaranou, téměř rodičovskou intonací:

„Mládeži, musí se žít dál, to dá rozum. Přece nepohřbíme svou šanci publikovat... S tímhle tady nic neuděláme, to víme všichni. Ale stejně si budeme každej myslet svý, to nám nikdo neveme, možná, že si i budeme dělat, co budeme chtít.” Ovšemže nenápadně, opatrně, pod mimikry formálního souhlasu, vy volové. Kdo tohle nepochopil, zadělává si na průšvih.

Literární pulci z českých městeček zaraženě či sveřepě mlčeli. Pocit trapasu ovládl prostor, porada skončila fiaskem. Mnozí přesto zůstávali, aby se, jak káže bohémský mrav, přiopili, jiní s potřebou říci co si myslí a cítí alespoň známým u stolu, další s nadějí, že se dozví zákulisní dohady a drby, které by jim mohly být časem k užitku.

Pražský příběh, který čekal ve vajíčku budoucnosti, zahřívaném při snění pod peřinou, se začal nenápadně klubat na slovenském nádraží s truhlíky muškátů v barvě plamene.

Motoráček se nerozhodně hnul, srovnal rytmus a během chvilky uvedl článkovité tělo do hladkého pohybu. Za ním pozpátku běžela a smršťovala se budova venkovského nádraží s okrojovanou, uslzenou babičkou. Jen co mi zmizela z očí, příliš rychle se stala vzpomínkou. Smutně jsem cítila, že má budoucnost s ní nepočítá. Vzdalovala jsem se krajině Slovenského rudohoří, starouškům, černým šátkům a rudé hlíně, cintorínu s práchnivějícím otcem, cimřičce s obrazem vybuchující supernovy, kde se nepoznaný genetický otec donedávna zašíval před světem a svými ženskými. Primitivní domeček prý bude už brzy srovnán se zemí, neboť ho snivec uplácal bez stavebního povolení. V obálce si odvážím nebožtíkův hřeben s pěti tmavými vlasy a těžkou bichli popsanou zdobným písmem a pomalovanou obrázky pentagramů, čarodějů a smějících se slečen. Dozvím se z ní všechno, co potřebuju k životu. Jména zodiakálních géniů, přísahu duchů, planetární roztřídění částí člověka, jak nakreslit vykuřovací kruh a kterak provést obřad černé slepice. Chybí konkrétnější informace, například kde sehnat uříznutou ruku oběšence pro rituál ruka slávy, stejně jako zásadní poučení, k čemu mi po obřadném vysušení tento pahnát bude.

V Rožňavě jsem si přesedla do rychlíku. Rušeň vesele dusal vlnivou, zalesněnou krajinou a malinko se přitom natřásal. V kupé trůnila široká tetka v šátku s růžemi, z tašky jí ostře voněly karbanátky promořené česnekem. Vrcholilo léto. Krajinu za okny v průsvitné, okrové polevě pozdního odpoledne šrafo\2aly stíny, zdobil pryskyřník a krvavec, okraje lesů lemovaly šiky vlčího bobu.

A už se neohlížím. Osvobozena od nekonečného snu o otci jsem bez oddechu anektována dalšími halucinačními obrazy. Neboť vlak mě drkotavě unáší do-Pra-hy - do-Pra-hy, kde v parcích a zákoutích palácových ulic snově hoří plynové lucerny, kde básníci vysedávají v legendárních vinárnách nad dvojkou červeného a za deště synkop trousí drobná moudra, kde se v krouživém tanci vlní baroko a oči k nebi vyvrací gotika, svatí pochodují pod dohledem smrtky za odbíjení středověkých hodin a cinkají a zeleně srší šípkově červené tramvaje. Tam najdu úkryt, přátelské duše... A co když domov?

Přítomnost ovšem, jak je jejím zvykem, poukazuje na své boláky a starosti, na svá teď a tady. Doba relativní svobody, v níž se dařilo umění a tisk nebyl nápadně a zcela cenzurován, doba naděje, že všemocná rudá partaj uvolní sv ůj stisk a potlačí své notorické křiváctví a fízlování, nenápadně dohasínala. Zanikaly časopisy, které přinášely informace ze svobodnějších světů a inspirovaly k přemýšlení. Nebo alespoň mění obsah a tón na smířlivý a varující, jindy jsou dokonce k novým poměrům a mocným devótní, samozřejmě po výměně redakce. Titulky v novinách šířily lepru lísání: Vsoudružských setkáních ujistíme sovětské přátele, že hluboké a upřímné vztahy našeho lidu k národům SSSR budou mít vždy významné místo v myšlení poctivých československých občanů. Mezinárodní setkání více než 70 vědeckých pracovníků organizuje Vysoká škola politická ÚVKSČ. Téma konference: rozbor leninských zásad a kritické zhodnocení nesprávných pohledů na tuto stěžejní otázku. Komunistická strategie, stranická subkultura byla odjakživa založená na lámání lidských charakterů, vyznačovala se cynismem a patolízalstvím, odpudivým nevkusem. A je to tu zas. Jak v tom marasmu, budu asi tak žít?

Před rokem se tu z vůle rudých papalášů ze dne na den ocitli vyjevení vojáci zpitomělí bolševickou propagandou, snad i vystresovaní z nás stejně jako my z nich, ale především po zuby ozbrojení. Jestliže se dříve Joska hořce posmíval naší závislosti na Rusech a do adresy mi psával: Čechy - západní gubernie, teď už je jeho neradostný fórek téměř pravda. A já, tragikomická postava, jsem se nejprve minula v čase a prostoru s otcem a pak i s krátce trvající šancí rozjet se do Londýna či do Paříže nebo vydat sbírku těch svých vzpurných básniček. To druhé byla samozřejmě v těchto tíživých časech nicotná, nezajímavá frustrace, mnohem horších byly teď miliony. Skřet realista skrytej pod ofinou mě navíc podezíral z toho, že básničkování a touha po knížečce je potřeba náhražková. Studovat nemůžu, domov nemám, příjem mi stačí sotva na víc než skromné živobytí, svět nikdy nepoznám, budoucnost nic lákavého neslibuje... V podobném srabu se ale přece líhnou neposlušní bardi! Jak jim rozumím! Směji se v pláči, doufám v zoufání, mně lékem je, co jiné poraní, mně při zábavě oddech není přán, já sílu mám a žádný prospěch z ní, srdečně přijat, každým odmítán. Bylo to všivé století, Villone, a dobu, v níž jsi žil, bychom hodnotili jako všivou i po pěti stech letech, kdybys v ní nenapsal pár vzpurných neslitovných básní.

Joska to stihl. Vyšla mu útlá knížka hravých veršů, ale ty snadno snesla i farizejská současnost, neboť převážně bavily a jen malinko dráždily. Trochu tepaly zlořády, zvláště neplechy v milostných vztazích, to vše s humorem a zábavnou skepsí. Na tu jsem vyladěná, usvědčuje svět a lidi z drobných i větších falší, nemává šalebnými praporky nadějí. Snad bych mu nezáviděla?! Ale nedalo se to potlačit, pocit jisté amorfní nespravedlnosti a předem jasné porážky se mi vnořil do dušičky bleším sosákem. Joskovu knížku jsem si koupila, pobavila mě, ale pak jsem si musela říct: A to je všechno? Tušila jsem ale velmi správně, že tyhle vtipné básničky jsou mnohem vděčnější a přijatelnější než hořký smích zhrzenců, což byla zatím moje problematická cestička krajinou poezie. Normální kyselé hrozny.

Setmělo se. Cestující klimbali obklopeni svými zavazadly. Vyšla jsem na chodbičku a stáhla okno. Na pozadí ocúnové oblohy vlál prapor ptačího hejna. Povětří ovoněné volnou krajinou, rozčísnuté mohutným dunícím strojem táhlo zpět vlasy jak koňskou hřívu v trysku. Na cestě ve mně pokaždé vybuchují barevné rachejtle, představuju si, že moji dávní předkové byli určitě nomádi. Ale není to jen veselá letní slavnost cestování, ženu se hlavně za přenošeným snem. Neboť rozehrané a nedokončené hry a sny na sebe nedají zapomenout, čekají, až se k nim vrátíme a prolisujeme je do reálného světa. Nejdou-li uskutečnit, je třeba je alespoň dobít, dorazit. Aby už daly pokoj a dalo se žít úplně něčím jiným, životaschopnějším.

Vlak si bujně hvízdl. V kupé koluje placatice s pálenkou. Za oknem modré sklo oblohy a černé siluety stromů, sloupy s nekonečnou pěticí drátů. Na kousek papíru jsem načmárala: V horečce svinutá hltám jízdu Mozek se dojmy přejídá K němotě zpíjí líh nočních hvizdů Ranní chlad úžas posnídá.

Odmítám se o svůj sen strachovat. I když cíl zklame, cesta k němu může být parádní, naplňující.

„Na povykování drobotiny už moc zvědavý nejsem,” necha se slyšet Joska z pozice autora vydané knížky. „Nevypadneme radši na čerstvý vzduch?”

Chápu. Pro něj jsou pražské kavárny a kluby, literární sleziny, pivnice a mejdany všednodenní nabídka. Nechci se jevit jako všeho lačnej balík a tak se tvářím nevzrušeně - jasně, čerstvej luft to je moje, prahnu jen po něm. Nepřiznám, že jsem rozmrzelá. Ráda bych si totiž básníky a básnířky trochu očichala, vždyť správně bychom měli mít leccos společného! Několik docela pěkných objektů mě už navíc zaměřilo, narostlí kluci bystrých očí, mohla bych si trochu zaflirtovat... Prudké zrání bude vyhozeno do popelnice dějin, jako všechno co odmítá fungovat pod stranickou kontrolou, ale tihle psavci zůstávají - jak to s nima dopadne? A co když je mezi námi nějakej novej Rimbaud, malovala jsem si. Třeba ten vysokej kluk s puškinovskýma kudrnama. Nebo hlučnej blonďák s plaveckými rameny od vedlejšího stolu, bujnej a veselej jako mariňák, který si chce trochu užít, než zase někam odpluje?

K uhihňané básnířce pevných, vzdutých ňader přisedl baňatý Kouba s houbovitou pletí. Básnířka se mlátila smíchy po každém jeho slově, což divokce kontrastovalo s jeho zdálky viditelnou, upocenou naléhavostí. Slintal, oči mu hořely. Každý se ho malinko štítil a malinko bál, jako by už teď vysílal jakýsi pach, kódovanou informaci, že je za prve novopečený komouš, za druhé budoucí práskač, za třetí příslušník Lidových milicí a navrch je přitahován skatofilií, to jest erotizací lidského výkalu. Chvilku jsem ty dva pozorovala. Nějak mě zkrušili a tak jsem Joskovi na návrh k odchodu kývla.

U šatny se motalo pár lidí. Mezi otrávenými básníky a lehce mondénními básnířkami vynikala nápadná tvář holky s mateřským poprsím. Potácela se, dívala se skrze nás strnulýma, nevidoucíma očima, černé maskaro divoce rozmazané. Vypadala jako apatický, dezorientovaný klaun. Co s ní je? Jak se v tomhle stavu dostane domů? Musíme jí pomoct, hučela jsem do Josky, který stál frontu na kabáty a dělal, že neslyší. Zatahala jsem ho za rukáv. To už měl odpověď promyšlenou.

„Je vidět, že jsi soucitné děvče z venkova,” pochválil mě svým oblíbeným ironickým tónem. „Jenže měla bys vědět, že Praha je moloch. Tady každý sám odpovídá za to, co se sebou provede a následky si nese taky sám. Zákon džungle, víš? A džungle má svá silná a slabá zvířata. A taky třeba mrcho-žrouty, kteří odklízejí nemocné kusy.”

Tak to jsem v pěkné kaši, pomyslela jsem si vesele a zároveň se podivila, že i Joska dokáže plácnout tak nudné klišé.

Prosklená kostka Mánesu pableskuje na černém saténu Vltavy, na hladině se chvějí ohnivé meče pouličních svítilen. Velkoměstská noční obloha je růžovej chřtán šelmy, která sežrala hvězdy. Jsem pražskej chodec, kráčím noční ulicí po boku přítele, v hlavě mi bliká mírná euforie. Po několika krocích se ještě ohlédnu po slavné budově. a vidím naplnění toho Joskova klišé: o zeď Mánesa je jako hrábě opřený nemocný kus a mrchožrout, básník Kouba, se lopotí u apatického těla. Jednou rukou opilé básnířce přidržuje sukni nad pasem a druhou stahuje do tmy svítící kalhotky.

„Josko, otoč se. Podívej se, co ten hnusák.”

„Hmmm... Kolegova oblíbená zábava,” vysvětlil s pobaveným klidem výjev. „Jistě chceš slyšet nějaké hodnocení té frapantní situace. Tak jo: připouštím, že je to poněkud nechutné.”

„Je ti jasný, že správnej chlap by se teď vrátil, Koubovi by jednu vrazil a tu holku by nějak dopravil domů?!”

„Správný chlap,” zavrtěl Joska posměšně hlavou. „To je pěkně vágní pojem. Pokud se dá tenhle lidový výraz nějak vymezit a pokud vůbec takoví jedinci existovali..., tak nejspíš vymřeli během budování socialismu. Stejně jako dámy, renti-éři nebo gentlemani,” vysvětloval lehkým tónem, který náhle změnil v odsuzující: „Jestli je ta holka natolik lhostejná sama k sobě a takhle se zřídí, těžko se jí dostane nějaké účasti. Víš jak to je. Kdo si neváží sám sebe, ten se toho od druhých těžko dočká.” Vsunul mně i sobě do úst cigaretu jako roubík a přes ni ještě zahuhlal: „Je tu ještě jeden pádnej argument proti nějakému zásahu - nevíme totiž, jestli ti dva nejsou milenci. A přece bys nezasahovala do intimní sféry dvou svobodných bytostí!”

Joska si dovedl zdůvodnit, cokoliv potřeboval.

„Stejně seš odvážná holka, vrhnout se do pražskýho kotle bez bydlení, bez peněz a nějakého ochránce.” vypočítával přítel s mírným nesouhlasem v hlase, když jsme se ukládali ke spaní. „A tady můžeš nocovat jen přes tenhle víkend, než se vrátí kolega. Tedy ne že bychom nemohli lehávat na dvou postelích ve třech, to víš, že by se nám to líbilo. Jenže ten druhej by nejspíš žárlil na prvního, kterého by sis na to spaní vybrala a kdybys nám dala košem oběma... To ne. Že ne?” laškoval. Vrtěla jsem s užaslým úsměvem hlavou. „I když existuje ještě třetí možnost. Představ si ty lascivní noci tří erotických přátel,” dodal mlsně a odmlčel se, aby si mohl představovat.

„Vzpomínáš jak jsi elegantně utřel toho hormoníka Aleše, když navrhoval, abychom si střihli skupináč?!”

„Takový jsem býval jemnocitný hoch? To ses asi bavila, viď?” Propuklo mlčení, dva budíky tikaly v nesladěném rytmu a tónu. Škrtla sirka, zasvítil plamínek, na dlouhé chodbě koleje bouchly vzdálené dveře. Ovšem mistři bonmotů nezmlkají z rozpaků, ale aby si promysleli další tah na šachovnici lehkonohé konverzace.

„Jenže já jsem od té doby několikrát od ženských slyšel, že mají rády drzé mužské s velkým apetýtem. Takže kultivovanost... A tys mi věřila! Vždyť jsem se jen normálně vytahoval, chtěl jsem ti nejspíš imponovat. Ale že bych byl někdy zdrženlivej, na to se teda nepamatuju. Tomu ani doba nepřeje. Ach jo, ženské mají paměť jak slonice,” zasmál se svým neodolatelným, mírně udiveným způsobem.

„Dost ses změnil,” vyjela jsem bez rozmyslu obviňujícím tónem. Chvíli zvažoval, jestli má dát najevo podrážděnost, ale pak si připomněl, že to nepatří k jeho stylu.

„Tak já se změnil?! Nóóó. Vlastně máš pravdu. Ale proč se divíš? Všichni se přece pořád měníme, vlastně se vyvíjíme. Doufám, že i ty. Kdo se nemění, nekoresponduje s realitou.”

„A ty si myslíš, že realitě se má vždycky jen přitakat?”

„Když je silnější než ty, pak je to velice rozumné. A dokonce v souladu s přírodními zákony. Vzpomeň si na Darwina - přizpůsob se, nebo zhyň.”

„Bavíme se ještě o morálce a charakteru?”

„Ale to jsou abstraktní pojmy! Morálku a užitečný charakter vytyčuje přece doba. V každé kultuře a době mají odlišnou podobu, někdy i protikladnou. Odvolávat se na něco tak nestabilního jako je morálka a charakter, to je prostě naivita. Bavme se raději o tom, jestli chceme slušně žít navzdory momentálním společenským podmínkám.”

„Jenže pojem slušný život je také vágní. Mimochodem, znamená to žít jako slušnej člověk, nebo člověk se slušným příjmem?”

„Nedomluvíme se,” zaradoval se, „protože slušný člověk se také dá definovat velmi obtížně. A konec konců i slušný příjem.” Spokojeně se zasmál, tenhle slovní ping-pong měl rád.

Povalovali jsme se každý na své válendě v kalném světle sklopených lampiček v paneláku vysokoškolských kolejí, rozděleném na drobné komůrky jako úl. Před víkendem se téměř vyprázdnil, studenti se rozletěli do svých městeček a rodin, k mámě, která jim vypere a napeče buchty. Představila jsem si to. Ach jo, starostlivé mámy mě berou za srdce.

Joskova slova stoupala ke stropu vynášená proužky a kroužky dýmu. Bavilo mě, jak přítel zvládá drobné manipulace a umění dialogu, jak ovládá jemný zápas intelektuálních pří. Byl okouzlující a mužný nejen tváří, výškou a rameny, ale také jen naznačenými, klidnými gesty, úsměvy a smíchem, napovídal tím vším, že se tak trochu baví ostatními i sebou, hledal v hlušině přítomnosti žilky poezie, absurdity, materiál k úvahám, k vtipným poznámkám a slovním hříčkám. Už jsem do něj sice zamilovaná nebyla, ten jeho ironický odstup od všeho, od emocí především, mě odradil, ale stopy marné touhy a neprojevené něhy ve mně zůstávaly. Snesly se dokonce s mou novou posedlostí. Ta měla tvář studenta malířství zvaného Rocco. O něm jsem ovšem v posledních týdnech snila nepříčetně, představovala jsem si dokonce, v hlubokém utajení před skřetem - vysmívačem, naši společnou budoucnost! Také Rocco, jen mě spatřil, rozsvítil se jako lampion a vytrvale žhnul. I když míval podivné řeči: Kdožví, co bude za týden, za měsíc? Proč tě nemůžu mít?! „Co bys mě nemohl mít, když mě přece máš?” opáčila jsem jednou s úsměvem, třeba navždycky miláčku, dodala jsem v duchu za posměšných grimas vnitřního skřítka, ale on vrtěl svěšenou hlavou jak beran. To se zvládne, vysvětlí, hučel ve mě vášnivej oheň, ten požírač rozumu.

Joska mi už několikrát vysvětloval, že samozřejně nemáproblém sbalit jakoukoli krásku do postele, tvrdil, že v kontrastu s těmito davajkami je naše přátelství výjimečným, spikleneckým, málem sourozeneckým vztahem, který by sex jedině znivelizoval.

V pokojíku se houlal kouř jak z požářiště. Klekla jsem na polštář a otevřela okno. Vtekla k nám chladná tma kořeněná prvním uvadáním. Pod Strahovem a Petřínem ospale tepala půlnoční Praha, zavírala své hospůdky, noční tramvaje rozvážely přiopilé, ospalé pasažéry.

„Všimla sis, jak se ten Kouba šikovně chová?” spustil najednou živějším tónem. „Na jakou strunu brnká? Bude trochu zlobit s tou otevřenou erotikou, ale jinak, to ti garantuju, jeho hvězda vychází. Stane se jedním z nejmocnějších mužů v nakladatelské branži. Měli bychom se ho držet.”

Takže otevřená erotika! Vzpomněla jsem si na běl kalhotek bezmocné holky u zdi Mánesa. Co je na hyenismu otevřeného?! vytáčela jsem se. Jenže kdybych cokoliv jedovatého řekla, Joska by se smál, elegantně by se mi posmíval za pokrytecké moralizování. Kouba je bezectný chlívák, to o něm ví kdekdo. Jeho básničky plné pubertálních, omrněných nočníkových fantazií sice leckoho pobaví, ale jejich otevřenost je spíš nechutná než rajcovní. U jedinců se zdravým sexuálním apetýtem budil lehkou štítivost. Jenže by bylo staromódní, zatuchlé, trapně moralistní se nad otevřenou sexuální výpovědí pohoršovat, natož dnes, po výdobytcích sexuální revoluce. Zvláště mezi psavci nebylo radno se s takovým odsudkem veřejně vytasit, to aby člověk nebyl za impotentního moralistu který snad, nedej bože, baží po cenzuře i v téhle oblasti, když už je stejně všude rozlezlá jako cizopasná houba, a navíc se k ní přidává slouhovská autocenzura.

„Víš jak to je. Stará básnická a redaktorská garda půjde do háje. A někdo tenhle džob dělat musí. Nikdy už nebudeme mít takovou příležitost! Fakt nikdy. Věř tomu.”

„Jakej džob?” ptám se jak moula přiběhlej z lesů.

„Je třeba sedět u pramene, víš? V knižních nakladatelstvích, v redakcích literárních a kulturních časopisů... Na těhle teplých flecích se přece vždycky kumulovali básníci a prozaici a ohlídali si především otištění vlastních textů, slušné honoráře, důležité kontakty...” Joska je rozjetej, tohle má promyšlený a elegantně, dokonce historicky odůvodněný: „Bylo by pokrytecké se nad tím ošklíbat. Tohle přece platilo vždycky. I za té opěvované první republiky. Dneska se tomu říká trochu pejorativně - být u lizu.” Posadil se, upil víno a zasmál se: „I když vlastně je to docela přiléhavý příměr. Zvířata co se dostanou včas ke kořisti, k prameni, jsou prostě ve výhodě.”

„Já u pramene jsem a žízní hynu.” připomněla jsem středověkého barda Villona, který nejspíš věděl, že jsou i prameny nepitné, ale Josku to netrklo, byl zaujat kalkulacemi. „Stará básnická garda, jak jim hezky říkáš, to jsou občas skvělí autoři. A jistě umějí i redigovat knížky, vyznají se v řemesle. Není to blbý, chňapnout jejich flek, hned co se rudým bafuňářům znelíběj? Nejspíš už nebudou smět ani publikovat, dokonce je i možné, že jejich knížky vyházejí z knihoven. Známe přece komouše, v potírání nepřátel to vždycky byli důslední mstivouni.”

Těžce jsem hledala slova, která by se nedala shodit ironickou poznámkou. Naše zámlky se stávaly výmluvnější než řeč.

„Normální střídání stráží. Dějinná nutnost,” použil stranické fráze jejich bývalý vysmívač a pokrčil lhostejně rameny. „Až nás jednou zaberou Číňani, sbalím si fidlátka a přenechám místo šikmookému kolegovi.”

„Víš, žes pro mě objevil Karla Kryla? A Solženicyna, Pasternaka.”

„Tak bu ď ráda,” utnul mě rozšafně s náznakem podrážděnosti.

Zmlkli jsme, přemýšleli jak pokračovat, jestli pokračovat. Spala bych. Mimochodem - kde budu spávat za dva dny? Proč Josku nepožádám, aby mi pomohl? Vždyť nikoho blízkého v Praze nemám! Jenže když já se stydím být přízemní, je mi trapné požádat kohokoliv, vzrušujícího Roca nebo Josku, kterého si pěstuju pro intelektuální nadstavbu, aby se zabýval mými starostmi. To radši žvaním o knížkách a zavržených autorech a trápím se v duchu morálním profilem přítele, který mě nejspíš pošle do háje, protože ze mě nic nekouká, jak říkává moje přímočará babička. A hned si ji představuju - sedí na štokrleti u vlažné plotny, husté vlasy jí vybíhají nad prostředkem čela ze špičky, štupuje díru na patě vypnutou dřevěným hříbkem. Umím to také, ukázala mi, jak se bavlnkou nejdříve hustě propojí protější okraje děr a pak se dlouhou jehlou na téhle osnově vytkává prodřené místo. Nicotná, ale uklidňující starosvětská činnost. Pramáti setrvává v chudičkém kutlochu, svět ji neláká, je strážkyní domova s jeho špajzkou, obrazem spící krasavice a vůní praskajících krutek. Že konečně táhneš domů, řekne spokojeně, až se zase jednou odhodlám nahlédnout do hnízda, v němž jsem vyrostla, učila se pod stolem číst a snila o krajinách z barvotiskových obrázků. Na litinový plech s rukojetí nalije lívancové těsto... Náznak čichové halucinace mi přivanul vůni skořice, žárem zesílenou vůni pryskyřice a koprové polévky. Být tak doma pod peřinou, poslouchat tikot starých hodin v zeleném dechu francovky.

„Poslyš, neměli bysme se spolu už konečně jednou vyspat?” navrhl překvapivě Joska nevzrušeně.

Co to? Proč to? Návrh z úplně jiného světa mi rumpluje v hlavě výhybkou. Výhybka skřípe, zasekla se, nejde přehodit. Trčím u lívanců.

„To tedy ne. Neměli,” vyrazila jsem podrážděně.

„Šetři si emoce pro vypjatější chvíle,” řekl pobaveně. „Vždyť jsem tolik neřek.”

Moc pěkná reakce! Zaplavil mě vztek, ale nemám na něj ten pravej temperament, takže mnou protekl jako cedníkem. Co si budu nalhávat? S Rocem se jen muchláme, líbáme, jezdí mi po těle citlivýma rukama a hltá zdivočelým, něžným pohledem mé reakce. Vlastně mě trápí. Co má za lubem? To jeho vinou chodím po Praze jak nevybuchlej erotickej granát. Ach jo, tátovy geny mi vládnou horkou rukou. Proč bych si nepřiznala, že za těchto rmutných okolností by mi Joskova náruč přišla vhod? Zavřela jsem oči a představila si, jak spouštím nohy na zem a jedním krokem se ocitám u toho pěkného mužského, vztáhne po mně ruce, propleteme se jako liány a vzdychneme akutní touhou. Vlčice ve mně skučí osamělostí, ale to důvěrně znám, jen ať si vyje, však lehne a usne. Joskovu náruč jí nemůžu dopřát. Byla by pak ještě osamělejší, její nářek by mi nedal spát. A pak: tuhle jsem měl taky, blesklo by příteli po dnešní noci pod čelem pokaždé, kdy by mě uviděl, potkal.

Musí to trapas pokud možno zamluvit. „Víš že Pablo Neruda kandidoval na chilského prezidenta? Řeklo by se, je to jen básník. Ale jak daleko to dotáhl.” spustil o exotickém kolegovi český poeta ospalým hlasem.

„To jo.”

Začínala jsem ho nudit. Jo, to jsou ti introverti, nezábavní moralisti věčně zapouzdření do svých sebezpytných problémů... Jenže milej chlapče, vedu s ním dialog ve své hlavě, nás, tiché vody, kdekdo podceňuje. Samozřejmě o té kandidatuře nejen vím, ale četla jsem i báseň, v níž adept adepta prezidenství s vášnivou devótností oslovuje Sovětský svaz. Matko světa Ho tituluje a děkuje mu, jak starej sadista, za oceán krve. V tom moři je prý třeba utopit toho kdo zapomněl, toho kdo potupil, toho kdo lhal a toho kdo poskvrnil, toho kdo se spřáhl se sty malých psíků na hnojišti západního světa, aby pokálel tvou krev, ó Matko svobodných... Jak jsou všichni ti fanatici nechutní, hysteričtí! Moře krve, kálení, samozřejmě hnojiště a z toho biologického materiálu zvedají křivou hubu, chrlí hněv, spílají vymyšleným nepřátelům a zalykají se obdivem k rudé státní mašinérii s citlivostí gilotiny. Co by od takového prezidenta mohli chudáci Chilané asi tak očekávat?!

Pod kopcem Petřín s rozhlednou, napodobující navždy nedostupnou pařížskou Eiffelku, se do daleka táhne statisíci světly zdobené Město, živé tělo mého snu. Pod krustou zdánlivého klidu se v mozcích nespavců zmítají obavy, přikrčené naděje, touha po pomstě, strach, vztek, plány na emigraci... Snivci plavou v řídké polévce svých fantazií. Kalkulanti promýšlejí další kroky - pragmatičtí Joskové a defektní Koubové větří životní příležitost. V utumlovaném mozku se zjevují nečekané vzpomínky. O hladinu vzdálené Otavy pleskla ryba jak karta, perokresba olší rozmytá podvečerem, mladé hlasy, zavolání, smích. Z javorů stoupá chladný žár. Rabování knihovny. Propitá noc.   Vylamuju se z usínání:

„Josko, to ti je divný, najednou mi v hlavě naskočila vzpomínka na ten předloňskej mejdan u Otavy.”

„Jsem v limbu,” hlesl zpomaleně a vzápětí už bylo slyšet pravidelný dech spáče.

„Tak co si dáš, cinzano, martell, Honzíka chodce nebo třeba zlatej bols...” Tak velkorysou nabídkou začal ten mejdan na chatě u Otavy.

Končilo září dramatického roku šedesátého osmého, drastického dvacátého století. Den u řeky se s příchodem podvečera zabarvil do kovové a lila. Nebeské ticho rozmázlo vlhkým štětcem rudou a zlatou.

Na vikslajvantovém ubruse se tyčila baterie ušlechtilých alkoholů, lahve svítily zákeřnými ohýnky, v prosté vodácké chajdě pableskovaly jak ošperkovaná šlechta zajatá drsnými lapky. Ochutnám všechno, do prčic, i kdyby mě to mělo stát kousíček zdraví. Protože to je alkoholická ruka podaná ze života majetných, ze světa, kam se nejspíš nikdy nedostanu. Nebo spíš stisk dlaně uprchlíků na rozloučenou?

Na gauči se povaloval Aleš se svým novým objektem, kudrnatá černovláska ho obkreslovala láskyplným zrakem a spouštěla mu do tváře pokroucené pramínky. Zdalipak si nadsamec dělá pořád ještě zářezy na pelesti za skolené slečny? Komusi se ostrým hlasem posmíval sarkastický, na chlast natěšený Miki, hostitelské role se ujala sportovně ostříhaná medička Džejn se šťavnatým slovníkem. Joska se dostavil s vyčkávavým kamarádem. Mladý, brýlatý doktor pátral v kredenci po sklenkách, v jediném křesle se s koleny pod bradou choulila drobná blondýnka s chytrýma očima a nakynutá dudačka, což ve Strakonicích není žádná exotika, vybalovala důležitě svůj bukolický hudební nástroj.

Nad řekou se vznášel silon mlhy, brzy zaútočí introvertní, nostalgický podzim. Jsou vůně, v nichž máme útočiště, po celý život mi bude pocit klidu a domova sugerovat chladná pára nad hladinou řek a rybníků, pach rybiny a hedvábného bahna.

„Tak na pana doktora,” zvedla sklenici s irskou whiskey Džejn. „Ať se mu tam daří.”

„Na našeho dobrodince,” přidal se jásavě Aleš, což nebylo moc vkusné, protože internista z Písku, který před týdnem emigroval s rodinou do Švýcarska, byl dobrodincem nedobrovolným. Schraňoval tyhle cenné lahvinky od vděčných pacientů po několik let s představou, že je všechny bouchne, až budou jeho kluci promovat na medicíně. Džejn se s nimi dobře znala, se starším Milanem poněkud nezávazně chodila. Prchající rodinka jí ve spěchu předala klíče od chaty a na deset lahví alkoholického výkvětu s poznámkou, udělejte si s mládeží mejdan a věnujte nám přípitek.

Doktor Lebeda zažil kriminál padesátých let. Zatímco sedm let seděl, jeho ženu odvlíkali v noci od děcek na noční výslechy, vysvětlovala Džejn. V tom letošním Pražským jaru chytil mízu, nabral sílu a schrastil zase nějakou naději... Zakládal pak v Písku Klub angažovaných nestraníků, spolek pro rehabilitaci komunistických muklů, buntoval proti nespravedlnosti, cenzuře, takže ho kdekdo velebil nebo zase nenáviděl. Když se přivalily tanky, bylo mu jasné, že musí s rodinou pryč. Co nejdřív, dokud to ještě jde. O budoucích krocích rudých funkcionářů s tanky za zadkem nepochyboval.

„Připadám si takovej jakoby vopuštěnej,” postěžoval si mladý doktor z Písku. „Byl to totiž férovej, rovnej chlap,” mávl rukou, jako by mluvil o něčem, co stejně nikdo neocení.

„Jaký byl? Snad pořád je, ne? Mluvíš vo něm jako vo mrtvým. Je to férovej chlap! A na rozdíl vod nás právě teď žije na plný pecky. Člověče, to my jsme byli. Ty vole, kdo ví, co teď příde a co to s náma udělá. Počítám, že tak za deset let už kamarádi nebudeme,” křenil se prorocky Aleš. „Stejně občas uvažuju, že bych se taky vypařil.”

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obsazeno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.