Jiří Klobouk

KDO STOUPÁ DO SCHODŮ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jiří Klobouk, 2012

© Carpe diem, 2012

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-87195-36-9

Jolaně a Michalovi

Kdo stoupá do schodů

Jo, chlapče, řeknu ti,

život pro mne nebyl křišťálovým

schodištěm.

Byly na něm hřebíky

a třísky

a vyrvaná prkna

a místa bez koberce holá.

Ale vždycky

jsem šla dál

a stoupala do mezipater

a obcházela kolem rohů

a někdy šla potmě

když světlo nebylo.

Proto se, chlapče, nevracej,

nezůstávej sedět na schodech,

i když ti jít vzhůru připadá moc

těžké.

Už neklesej -

vždyť já jdu dál, mé dítě,

stoupám výš

a život pro mne nebyl

křišťálovým schodištěm.

Langston Hughes

OBSAH

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Hraješ-li jazz, nemůžeš lhát.

Sidney Bechet

1

Nevím, jak dalece vás to bude zajímat, ale nastal čas, abych káp božskou, co mě přivedlo k tomu, že jsem málem spáchal sebevraždu. Naštěstí, jak v kapitole osmnáctý s úlevou zjistíte, Bublina mě z toho srabu vysekal. Suma sumárum, měl jsem děsnou kliku. A právě tohle je můj pokus hodit na papír, co mě více méně přivedlo do cvokárny. Nic falešnýho. Všechno jako na dlani. Jmenuju se Adolf Vincík, ale když zalistujete v nějaký encyklopedii, houby tam o mě najdete. Nic, že bych se něčím proslavil a tak dále. Ani ubohoučkej odstaveček. O fotografii, na který zírám přímo do objektivu, ani nemluvě. Takže kdo čte tyhle řádky a nevychází z údivu, protože nevěří tomu, co se dozvídá, a začne mu vrtat hlavou, kdo vlastně je tenhleten lunatik, má to marný. Musí se smířit s tím, že NEJSEM ŽÁDNÁ CELEBRITA. Moh bych jmenovat pár lidí, který celebrity jsou, ale ty určitě znáte taky. A kromě toho stejně tíhnu víc k filmu než k literatuře. Taková RAPSODIE V MODRÝM mě naprosto odrovnala. Šel jsem na to do biografu dvanáckrát. Jenže Gershwin se narodí jenom jeden. Kdežto Vincíků je v týhle republice nejmíň sto padesát tisíc. A po světě nás, identickejch hotentotů, určitě běhá další milión. I když fakt je, že se každej jmenujem nějak jinak. A když už jsme u filmu, doporučoval bych, abyste si tenhle materiál představovali, jako že se odehrává na plátně. To by byl od vás ten NEJPROZÍRAVĚJŠÍ PŘÍSTUP. Zkrátka, vnímejte to celý jako nějakou filmovou grotesku. Určitě se potrháte smíchy. A ještě něco důležitýho. Tohle všechno se stalo v roce 1951. To mi bylo rovnejch sedmnáct. Kdybyste i vy byli v tom, o čem tady mluvím, nějak namočený, myslím jako OPRAVDOVÍ KOMOUŠI, je mi líto. Zrovna když jste si libovali, že jste hezky v závětří, tak se zjevím s tímhle pitomým plkáním. Jako nějakej potentočkovanej Kristus. Řeknu vám proč. To aby se na vás nikdy nezapomnělo.

Ale nejdřív něco o tom, jak TEHDY vypadal můj všední den. Když jsem se ráno probudil, dost záleželo na tom, kolik bylo hodin. Kupříkladu kdykoli jsem zjistil, že je osm pryč a do Státního reálnýho gymnázia Květoslava Havelky bych se dostavil pozdě, i kdybych měl na zádech křídla slepený voskem á la Ikaros a vzlétl, začaly se dít věci, jako bych byl v tranzu. Nohy mě nesou přes náměstí Míru. Tam býval, dokud ho neznárodnili, Obermajerův obchod se smíšeným zbožím. Dále si to šinu kolem kostela svatýho Cyrila a Metoděje. Do něho zase skoro nikdo nechodí, poněvadž se všichni bojej, aby nedostali vyhazov z práce. Ještě zahnu dvakrát za roh a ocitnu se na peróně uhradskýho nádraží. Lokálka na trati Uhrad-Starý Město-Česká-Třebová-Praha-Paříž-Londýn už čeká připravená k odjezdu na první a v podstatě jediný koleji. Netrvá dlouho, vagony sebou škubnou, v dřevěným obložení zapraští a -- sbohem rodná hroudo!

Celkem nedávno, v rozhlasový přednášce až z Brna, káp jeden veleznámej doktor psychoanalýzy konečně božskou. Prej podle nejnovějšího vědeckýho výzkumu se drkotá nemalej počet cestujících vlakem proto, že jedině v zšeřelým kupé můžou uplatnit svou zvláštní schopnost - vycucat si z prstu imaginární postavu, se kterou pak rozpřádaj nekonečnou debatu.

Není divu, že takový klábosení kupříkladu s Robinsonem Crusoem nebo Rychlonožkou z Foglarova kreslenýho seriálu o Rychlejch šípech je zejména mezi mládeží značně rozšířeným zvykem. Ona totiž veškerá snaha domluvit se s lidma, který denodenně potkáváme na ulici, je kolikrát stejně marná, jako házet hrách na zeď. Nebo jako se pokoušet o vysušení Indickýho oceánu. Kromě toho by nemalej počet mejch dobrejch známejch nejraděj od rána do večera hrál na bicí nebo jiný hudební nástroj v nějakým tanečním orchestru. A pokud občas dávaj najevo, že se hodlaj vbrzku oženit, pak především proto, aby utrápený rodiče přivedli na jiný myšlenky. A tak jim pozvedli mizernou náladu.

Naposled jsem se úvahami na vážnou známost zabýval před dvěma lety uprostřed první řady sálu uhradskýho kina Oko. Už dlouho mě nic tak neomráčilo jako Jean Simmonsová. To když se DOSLOVA ZJEVILA na plátně při promítání filmu Velký naděje. Od prvního okamžiku mi bylo naprosto jasný, že jsem v celým svým dosavadním životě neviděl tak fascinující filmovou hvězdu. Mohla bejt stejně stará jako já. Oči měla jak trnky. A ve tvářích sympatický dolíčky. Když vznešeně našlapovala s rozžatým svícnem ponurými chodbami toho strašidelnýho zámku a nebojácně se usmívala, měla mě už dokonale omotanýho kolem malíčku. K tomu se přiznám bez mučení.

Tahle moje schopnost vycucat si někoho z palce se datuje zřejmě od mejch kojeneckejch let. Prozatím největší sláva nastala jednoho dne, kdy jsem si ve vlaku cestou na prázdniny do Bojkovic vymyslel staršího bratra Bublinu. To bylo někdy v roce devatenáct set čtyřicet tři. Jak čas běžel, slušná řádka ke všemu ochotnejch puberťáků uvěřila v jeho existenci. Ačkoli ve skutečnosti nemám ani švidravou sestru. Pochopitelně korunu tomu všemu nasadila Liba Sobotková z oktávy C. Sotva se o Bublinovi dozvěděla, začala se vážně obírat myšlenkou, že by se s ním při nejbližší příležitosti zasnoubila.

Jediná dvojice široko daleko, která nemá sebemenší potuchy, že nějakýho bratra mám, jsou jeho rodiče. Asi by se divili, kdybych jim zčistajasna začal líčit, kdy a kde se narodil. Nebo že má mateřský znamínko za levým uchem. A jiný, mnohem závažnější věci. Kupříkladu proč Bublina vloni kolem Vánoc utek z domu do Beskyd. Poněvadž mu čím dál víc vadilo, že nikdo z naší rodiny nebojoval proti nacistům. A dnes, šest roků po válce, místo abychom bolšounům ukázali, zač je toho loket, máme očividnou tendenci držet hubu a krok. To jenom aby nám dali svatej pokoj.

Kromě imaginárních postav á la můj senzační bratr Bublina existujou na tomto světě lidi, který jsou naprosto reálný. Do týto kategorie patří bezesporu Vlastimil Pytlouš. Vím to z vlastní zkušenosti. Seznámili jsme se letos na jaře. Konkrétně dvacátýho osmýho března. Sotva vystrčím hlavu z okna jedoucího vlaku, ozve se za mými zády významný zakašlání. Následuje otázka, která není zrovna nejoriginálnější: „Kampak máš asi tak namířeno, rozmilý mlékobrádku?“

Kdo nevěří, ať tam běží. K odpovědi se mi nabízely celkem tři možnosti. Za prvý, že mám namířeno za Bublinou do Beskyd. Pracuje tam v hlubokejch lesích jako dřevorubec. Nebo že si to hasím do Londýna, abych omrk, jak tam Jean Simmonsová natáčí svůj nejnovější film. Nakonec řeknu po pravdě: „Jedu navštívit doktora Arnošta Všetečku.“

Jenže místo abych si pomoh, upadnu z bláta do louže. Pytlouš si odkašlal podruhý. Hrozně ho to všechno zajímalo. „Kdo je doktor Arnošt Všetečka?“ vyzvídal. „A kde žije? Pokud ho už dávno neranila mrtvice. Že, mlékobrádku?“ A tak dále, a tak dále. Fakt je, že měl otázky, jako by mu něco z velký výšky spadlo na hlavu.

Kvůli rachotu do sebe narážejících vagonů musím notně zvýšit hlas. „Doktor Arnošt Všetečka je výbornej zpěvák, veleváženej pane,“ vysvětluju. „A když zrovna nezpívá, hraje na vibrafon. A v neposlední řadě je v našem hlavním městě Praze dirigentem jednoho báječnýho sextetu.“

Po takový jasný odpovědi bych čekal, že ten dotěra dá pokoj. Ale on si odkašlal potřetí. Přiznal se, že by uvítal, kdybych se otočil. Hrozně rád by si mě totiž prohlíd z anfasu. Z toho jsem usoudil, že mu pohled na mý záda už delší dobu lez na nervy.

Kdo to nezažil, těžko uvěří, jak dva lidi, který se před chvílí vůbec neznali, na sebe začnou zhypnotizovaně zírat. To když se pojednou ocitnou tváří v tvář v chodbičce zvolna se šinoucí lokálky. Pytloušův ostře řezanej nos poněkud vybočoval z přímýho směru. A obrovská pleš na hlavě mu dodávala sportovní vzezření. Můj první dojem byl, že kdysi před dávnými a dávnými lety vrhal koulí do dálky. A na dorosteneckejch přeborech, dejme tomu jižní Moravy, se za nadšenýho povzbuzování diváků vzepjal k obdivuhodnýmu výkonu. Hodil čtrnáct metrů a třicet šest centimetrů. V tý době to bylo něco naprosto neslýchanýho.

Nicméně ten člověk přihmouřil oči. Zaujal ho jedinej chlup na mý spodní čelisti. Ale zrovna když na něj chtěl ukázat, rozpomněla se na mě samotná matka příroda. Udýchaný lokomotivě totiž zatarasilo cestu mrtvý rameno řeky Rávy. A vlaková souprava se tím pádem začala po kolejích všelijak kroutit. Vagony se nebezpečně naklonily. Pytlouš, aby vyrovnal ztracenou rovnováhu, se zaklínil nohama a rukama mezi praskající stěny chodbičky. Jak tam bezvládně visel, napadlo ho, že se představí. „Jmenuju se Vlastimil Pytlouš,“ oznámil. „A kdo seš ty, mládenče?“

Za normálních okolností bych svýmu spolucestujícímu celkem kamarádsky odpověděl, že se jmenuju Adolf Vincík. Odjakživa jazzovej hotentot. A bydlím v ulici maršála Koněva číslo 713. Kromě toho chodím do septimy B. To aby se neřeklo, že něco zatajuju. Jenže tohle normální situace rozhodně nebyla. Proto jsem odpověděl co nejlapidárněji: „Já jsem tak zvaná Rychlonožka.“

„Cože?“ vyvalil Pytlouš kukadla. „Mluvíme o stejný věci? Máš na mysli Rychlonožku z Foglarova kreslenýho seriálu o Rychlých šípech? Ty čmáranice, co stupidit se jim přihodilo? Není to škoda papíru?“

„O tom jsem nikdy neuvažoval.“

„A víš, proč je ten seriál zakázaný?“

„Nemám tušení.“

„Protože odváděl naši mládež nežádoucím směrem!“

To už se vagony napřímily. Pytlouš spustil nohy na podlahu. Z toho rozčilení se mu zapotily dlaně. Utíral si je do angorskýho svetru, jako by je měl ulepený od marmelády. Můj Rychlonožka mu dal viditelně zabrat. Ještě lapal po dechu. Potom se začal vyptávat, jestli tuším, jak se bude nadále vyvíjet MOJE BUDOUCNOST. To znělo dost podezřele. Jakmile s váma totiž někdo zahájí debatu o VAŠÍ BUDOUCNOSTI, nemusí to být zrovna ve váš prospěch. Zvlášť když dotyčnou osobu vůbec neznáte.

Přestože dennodenně nekouřím, tahám vždycky v kapse aspoň jednoho většího vajgla. Právě pro takový akutní případy. Když jde v podstatě o život. Sotva si dám pořádnýho šluka, vydechnu Pytloušovi přímo do tváře mračno cigaretovýho kouře. Potřeboval aspoň částečnou narkózu, aby nebyl tak děsně vtíravej. A hlavně ne tak strašně citlivej na Rychlonožku.

„Moje budoucnost mi v hlavě moc neleží,“ rozkuckám se. „Plánuju věci maximálně tak na tři dni dopředu. Protože mě víc zajímá, co se děje MOMENTÁLNĚ. Kupříkladu po pražský návštěvě doktora Arnošta Všetečky mám v úmyslu odskočit si do Londýna.

Rád bych tam pozdravil Jean Simmonsovou. A na zpáteční cestě se stavím v Beskydech za Bublinou. To je můj starší bratr. Je dřevorubec.“

„Ty že máš v Beskydech staršího bratra Bublinu, kterej je dřevorubec?“ vydechl užasle Pytlouš.

„Nejenom že mám,“ řeknu. „Ale je o dvě hlavy větší než vy. Můžem se vsadit.“

Fakt je, že se ten člověk zatvářil, jako bych mu šláp na kuří oko. Nebo jako bych k němu promlouval nějakou prapodivnou hatmatilkou. Takovou zvláštní esoterickou řečí, který on neporozumí, ani kdyby se rozkrájel. To ho bezesporu inspirovalo, aby se mě zeptal, jestli porozumím, promluví-li on česky.

„Protože kdybys česky nerozuměl, Rychlonožko, museli bychom sehnat tlumočníka. Je ti to jasné? A na příslušných místech bychom si museli pohovořit o tom, proč nejseš ve škole. Proč se poflakuješ v lokálce. Jako by se nechumelilo. A máš namířeno do Prahy za jakýmsi uhozeným zpěvákem. Poněvadž který decentní doktor zpívá, prosím tebe. To jsem ještě neslyšel.“

A to byl s tou svou rekapitulací mejch osobních záležitostí teprve na začátku. Pokud jde o můj plán, kterej zasvěceně nazýval „ty a ta tvoje strašná Jean Simmonsová“, tvrdil, že to není zrovna nejmoudřejší nápad. Prej sotva bych se na cestě do Londýna objevil poblíž hraniční čáry, naše ostražitá armáda by mě rozstřílela jak řešeto. Ale nejmíň se mu zamlouvala moje historka o Bublinovi. Nemoh pochopit, jak někdo může bejt o dvě hlavy větší než on, Vlastimil Pytlouš. Přemluvil mě, abychom se postavili k sobě zády a tak se poměřili. „Vidíš?“ zvolal. „Ty, Bublinův bratr, mi nesaháš ani po bradu!“

Bylo to, jako když se v cirkusový manéži dohadujou dva klauni. Měl to spočítaný na milimetry. A nedostávaly se mu circa čtyři hlavy. Vyvedlo ho to z míry natolik, že byl ochotnej si do Beskyd najmout taxíka. Zabil by tak dvě mouchy jednou ranou. Podíval by se zblízka na Bublinu. A mě by přistih’, že si vymejšlím jak baron Prášil.

Zkrátka a dobře kolem sebe šířil dojem, že druhá světová válka ještě neskončila. Že to na mě vypaluje z protitankovýho děla. Kdežto já se tvářím, že nás obklopuje hlubokej mír. Jak jen můžu, mu dávám najevo, že drží v ruce obyčejnou špuntovku. Oslovuju ho i nadále, veleváženej pane Pytlouši. Ale on, jakmile zjistí, že mám sto chutí začít znovu ty příšerný historky o doktoru Arnoštu Všetečkovi a Jean Simmonsové s Bublinou, zacpe si uši. „Okamžitě zmlkni, zakázaná Rychlonožko,“ prohlásí rozvášněně. „Nebo zatáhnu za záchrannou brzdu! A budeš to ty, kdo to celý zavinil!“

Protože ho, ať jsem řek to či ono, rozčílilo takřka k nepříčetnosti, vystrčím hlavu z okna. To abychom si od sebe odpočinuli. Rozhodně nepatřil k mým nejoblíbenějším spolucestujícím. Uřícená lokálka se do zastávky Starý Město šinula tak pomalu, že se daly snadno počítat kreosotem nacucaný pražce. V dálce na kopci u Buchlovic se rýsovala silueta hradu zubem času ohlodaná. Ačkoli přimrzávalo, viselo už ve vzduchu jaro se vším všudy. Tu a tam z olověnýho mraku, zakotvenýho nízko nad zemí, ukápla kapka deště. Supící lokomotiva vypouštěla do krajiny kučeravý chuchvalce špinavýho kouře.

Byla by to jízda jako v pohádce o vláčku, kterej si to šine na výlet do Čokoládovýho údolí. Ale to by se nesměl ve vedlejším okně objevit Pytlouš. Šklebil se, jako by právě sněd něco s cibulí a octem. Na obličeji se mu rozpleskávaly zbloudilý kapky. Ale ani to mu nezabránilo v řečnění. I nadále tvrdošíjně uplatňoval svý osobní názory. „Já mám sice rád legrácku, Rychlonožko,“ svěřoval se mi. „Ale tohle legrácka není. Radím ti dobře. Vrať se urychleně do školy. A řádně se tam omluv. Pochop, že každý máme v životě své místo. Kdybychom neměli, šplhali bychom po stromě jako opice. Máš k tomu co říct?“

„Já si myslím, že svý místo mám.“

„A kde to je?“

„Ono je to odtud dost daleko.“

Současně vytáhnu z kapsy kus jemnějšího papíru. Nosím ho u sebe pro případ, že bych dostal náhlej průjem. A že by se jako z udělání v nejbližším okolí nevyskytovaly ani noviny. Vypouštím útržek po útržku z okna. Papírky přistávaj jako zmagnetizovaný Pytloušovi na jeho deštěm smáčený pleši. Za nějakou chvíli je těmi cárečky oblepenej k nepoznání. Ze všeho nejvíc připomíná ušlápnutýho chudinku. Kromě vzpomínek na zašlý mládí a sportovní slávu mu toho moc nezbylo. Jeho manželka mu zčistajasna oznámila, že ho definitivně opouští. On teď posmutněle rozvažuje, kdo mu zítra vypere a uvaří. Nebo připomíná bývalýho legionáře. V roce devatenáct set sedmnáct uprch ze zajetí u Sverdlovska. Jak pochodoval několik měsíců napříč Sibiří, omrzly mu prsty na nohou. Na operačním sále se pak rozvinula nekonečná debata, mají-li se mu při plným vědomí amputovat obě chodidla. Nebo jenom to levý pod kolenem.

Ale ať už byl kdokoli, jedno bylo víc než jistý. Vlastimil Pytlouš visel už tři a půl minuty ze sousedního okna. Soustavně se šklebil. A plácal nehoráznosti. A právě tahle neprozřetelnost se mu šeredně vymstila. Ne že bych to někomu přál. To není můj styl. Jenže tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne. A tohle byl klasickej případ. Už nepoprchávalo. Ten olověnej mrak zvolna mizel v dálavách. Ohnivá koule sluníčka blahodárně zazářila. Proslunila celou krajinu. A právě v tom můj spolucestující oblepenej papírky zoufale zasténal. Každej si umí představit, jak by sténal on, kdyby se mu do oka zasek byť sebenepatrnější kousek do běla rozžhavenýho uhlíku. Pytlouš, jako zasaženej bleskem, ucuk do chodbičky. Viditelně ho sužovala ukrutná bolest. Ulevoval si skuhráním. Taky svolával všechny svatý. Ale kromě toho tak neslušně nadával, že jsem se červenal až za ušima.

Zanedlouho vlak ve Starým Městě zastavil. To bylo slávy, že jsme šťastně dojeli! Jenom Pytlouš se neradoval. Když zjistil, že je mu nadávání houby platný, poklek na podlahu jako při svatým přijímání. Potom si dvěma prsty roztáh horní víčko od dolního. V týhle poloze trpělivě vyčkával, až mu podle pravidla o poskytnutí první pomoci oblíznu zraněný oko jazykem a odstraním přiškvařeninu.

„Tak co, kdy mě konečně lízneš?“ zajímal se.

„Nelíznu,“ odpovím.

„Prosím tě, Rychlonožko,“ zaúpěl.

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože TO NEJDE!“

Fakt je, že bych mu to oko neolíz, ani kdyby mi sliboval čtyři měsíce těch nejdobrodružnějších prázdnin na ostrově Madagaskaru. Dovedu si sice představit, jaký pekelný muka zažívá, ale kdybych mu vyhověl, zved by se mi stoprocentně žaludek. Ovšem mý zamítnutí ho dost zničilo. To se nedá popřít. S vynaložením posledních sil se postavil na nohy. Už nenaříkal. Ani nenadával. Jenom se tiše potácel. Jak při tom narážel do stěn chodbičky, pokoušel se do oka strefit cípem kapesníku. Ale jestli se strefil nebo nestrefil, ví sám Bůh. Pokud se ovšem vyskytoval někde nablízku. A neměl zrovna nic důležitějšího na práci. Na vedlejší koleji se právě chystala k odjezdu lokálka mířící zpátky do města Uhrad. Sotva jsem přesed z vlaku do vlaku, vagony sebou škubly, dřevěný obložení zapraštělo a — sbohem Starý Město!

2

Kdykoli se vracím domů, aniž bych spatřil Bílý útesy doverský nebo se aspoň neprošel ulicí, ve který v Praze bydlí dr. Arnošt Všetečka, připadám si jak na vlastním pohřbu. Vpravo, nalomená nad hrobem, běduje, div si oči nevypláče, moje maminka Adéla. Hned vedle, s věncem v ruce, přemáhá dojetí tatínek Ferdinand. Škvírou mezi rodiči kanou slzy maminčině mladší sestře Baruně. Na můj pohřeb přijela z nedalekých Bojkovic. Vyrábí tam ve zbrojovce ruční granáty. Nejhlasitější je vzlykot početný skupiny mejch nejmilejších kamarádů a kamarádek. Přistupujou k hrobu jeden po druhým, aby do jámy přihodili lopatou další hroudu lepkavý hlíny. Ale to už vlaková souprava se skřípotem zastaví. Víko rakve zaklapne. A ocitnu se tam, odkud jsem ráno s takovou nadějí do světa vyrazil.

Takřka bez výjimky vedou mý první kroky z uhradskýho nádraží do našeho unikátního auditoria. Tak jsme nazvali jeden obchod v Úzký ulici. Majda v něm prodává gramofonový desky. Moje návštěva má svůj zaběhanej rituál. Sotva se objevím ve dveřích, Majda vykřikne hej-baba-ryba. To je naše vynikající znělka. Pochopitelně že i já vykřiknu hej-baba-ryba. Má to na nás stejnej dopad jako na někoho nedělní mše včetně svatýho přijímání.

Na řadu pak přijde poněkud jiná záležitost. Nejspíš souvisí s mou chronickou neschopností přizpůsobit se zaběhanejm životním zvyklostem. Majda ví, co a jak. Aniž bych ho musel vybídnout, přistoupí k telefonu a vytočí číslo gymnázia Květoslava Havelky. Než to někdo na druhým konci zvedne, dělá na mě všelijaký opičky. Dost ho obdivuju. Je to sice nervák, ale počíná si suverénně jak dokonalej profík. Včera stejně jako dnes to rozjede na plný obrátky. Nejdřív se představí změněným hlasem jako můj tatínek F. Z nevyčerpatelný slovní zásoby pak vysouká řadu vět, který by i mrtvýho v hrobě přesvědčily, že je ještě živej. „Haló,“ řekne. „Tady Ferdinand Vincík. Můj syn Adolf má otravu krve ze zkaženýho masa. Cože? Ne, zatím mu žaludek nepumpovali. Ale jeho zdravotní stav je značně kritickej. Od samýho rána se svíjí v bolestivejch křečích. Pokud se mu uleví, dostaví se do školy ještě dnes. A to někdy kolem jedenáctý.“

Podle mýho je Majda tentokrát v ještě pozoruhodnější formě než obvykle. Jenže, co by každý malý dítě pochopilo za pouhejch pár vteřin, kdosi na druhým konci drátu tomu nemůže přijít na kloub ani za pět minut. Ten kdosi má určitě v uších vatu nebo nakapanej vosk. Pořád se zoufale vyptává, jako by nedoslýchal. Dal bych krk na to, že z lidí, který dobře znám, tak může bejt nechápavej jedině profesor tělocviku a fyziky Česnek. Přísahám. Majda svýho protihráče musí nakonec zlikvidovat knockoutem. Jinak by se ho nezbavil. „Haló,“ řekne mu. „Víte co? Nechte si to laskavě projít hlavou, jo?“ A zavěsí. Načež my propuknem v řehot. Nic jinýho nám ani nezbejvá.

Dalším bodem programu je tak zvaná tradiční přehlídka senzačních melodií. Netrvá dlouho a z nejnovější domácí gramofonový produkce na nás náš starej a dobrej známej dr. Arnošt Všetečka začne za příkladný spolupráce celýho sextetu chrlit jako gejzír svý ohromující umění. Zanedlouho naše výkřiky učiněnýho blaha víří prach usedlej v okolních regálech. Taky se třeseme od hlavy až po paty. Jako už nesčíslněkrátkrát máme s Majdou pouze jedno jediný přání. Pokud zešílíme, aby nám to zůstalo nadosmrti. Jenže vtom venku na věži zvon jedenáctkrát uhodí. A spadla klec. Se smutkem v duši zjistíme, že jsme nezešíleli. A že nám nezbývá, než i nadále žít jako lidi TAKŘKA NORMÁLNÍ.

Kdo to nezažil, těžko uvěří, co všechno dokážu po cestě za svým vzděláním. Mluvím o situaci, kdy už nemám jiný vyhnutí a musím ji podstoupit. Tak kupříkladu mám výjimečně mimořádnou schopnost šinout se těma starobylýma uhradskýma uličkama jako nejpomalejší tvor na světě. Netvrdím, že se to obejde bez problémů. Nastanou v okamžiku, kdy se Česnek kolem mě začne vznášet jako můj anděl strážnej. A jeho hlas mě nabádá, abych pohnul kostrou. Prý jinak v životě nikam nedojdu.

Abych se ho zbavil, začnu psát další dopis dr. Arnoštovi Všetečkovi. Musí to bejt tak sto devadesátej devátej:

Milej dr. Arnošte Všetečko! Nejvíc Vás bude zajímat, jak jsme před pár lety dali dohromady náš tříčlennej RJK band Adolfa Vincíka. Jenom na vysvětlenou. To RJK znamená, že jsme ho založili in memoriam seržanta Rogera Johna Kirkpatricka. Ale kdo byl RJK, o tom někdy jindy. Dnes spíš něco k jednotlivejm členům našeho orchestru…

Začnu mu líčit, že největší a nejstarší z nás je Majda. A že v tom našem úžasným ansámblu hraje na kytaru. Nejenže prodává gramofonový desky v Úzký ulici, ale jeho tatínek žije od roku devatenáct set třicet osm na Novým Zélandě. Pokud je nám známo, obhospodařuje tam farmu s ovcemi. Na bubny bezesporu výborně tluče Antonín Hildebrandt. Zcela určitě by tlouk ještě líp, kdyby ho jeho vlastní matka nechala aspoň chvíli na pokoji. Je totiž Tondovi v patách, ať se hne kam hne. Pořád se stará, kdy její synátor přijde na oběd či na večeři. Paní Hildebrandtová by snad tomu svýmu milovanýmu blboušovi poslala něco k snědku i na Mars. To za předpokladu, že by se tam čirou náhodou vyskytoval a bylo by technicky proveditelný mu tam stravu doručit.

Každý dopis zakončím P.S.:

Náš milej dr. Arnošte! Ještě jednou Vás všechny tam v Praze opravdu srdečně zdraví pianista Adolf Vincík. Se svým triem. P.P.S. Vřelý díky za všechno. Především za to, že existujete! A taky nám někdy pošlete svý fotočky!

Jako na povel připluje vzduchem obálka následovaná známkou. Chystám se ji jazykem navlhčit. Ale cestu mi zatarasí ta nejnemožnější překážka, jakou si kdo umí představit. Vyznačuje se tvarem lidskýho těla obdařenýho rukama, který má ta dotyčná osoba pompézně zkřížený na prsou. Samozřejmě, kdo není zrovna padlej na hlavu, tomu už dávno došlo, o kom je tady řeč. Zničehonic stojíme s Česnekem proti sobě v lípový aleji Bedřicha Engelse na levým břehu řeky Rávy. A díváme se zamilovaně jeden na druhýho.

„‘brý ráno,“ řeknu.

„Sním nebo bdím?“ zeptá se on.

„Dovolíte?“ omluvím se. Padnu na všechny čtyři a začnu se plazit v trávě.

Česnek vzrušeně vypískne. „Ztratils snad něco?“

„Známku na dopis.“

„Na jaký dopis, prosím tě?“

K odpovědi se nabízely celkem tři možnosti. Buď že píšu Bublinovi do Beskyd. Nebo Jean Simmonsový do Londýna. Nakonec řeknu po pravdě:

„Na dopis adresovanej do Prahy doktoru Všetečkovi.“

„Doktoru Všetečkovi?“ podiví se.

„To je můj nejoblíbenější dirigent a bebopovej zpěvák.“

Česnek s červeným praporkem v ruce a s píšťalkou zavěšenou kolem krku na hnědý tkaničce od bot se opře o kmen stoletý lípy. Zírá nevěřícně před sebe, jako by se v aleji, obtěžkaný kulometem, vynořil SS-komandant Heinrich Schmaltz. To byl jeden velitel koncentračního tábora Roessenburg-Hamslager. A Česnek v něm prožil na vlastní kůži tři nezapomenutelný roky.

Fakt je, že jsem měl děsnou smůlu. Při psaní dopisu jsem evidentně ztratil orientaci. A do aleje jsem zabloudil právě v okamžiku, kdy tam probíhala hodina tělocviku septimy B. Většina třídy měla každoroční jarní maratón na osm set metrů už za sebou. Závodníci se šourali roztroušeně zpátky alejí jako namrzlý strašidla. Zbývalo odstartovat pět posledních kolohnátů. Připraveni v předklonu kdykoli vyrazit cvakali zimomřivě zubama na startovní čáře.

„Tak ty si píšeš s dirigentem?“ probral se Česnek ze svýho zkoprnění. „A on navíc zpívá v hlavním městě?“

„A taky hraje na vibrafon.“

„Je to možné? A navíc jsi prý měl ošklivou otravu krve ze zkaženého masa. Že ano?“

„Netelefonoval vám tatínek?“ dělám, jako že se divím.

„Telefonoval, telefonoval,“ odpověděl Česnek a zadíval se kamsi k nebi. „Proč by jinak nad námi visely tyhlety dráty? Táhnou se od sloupu ke sloupu, že ano?“

Pět výrostků na startovní čáře, sžíráno zvědavostí, co se jako děje, narovnalo hřbety. Ale sotva se k nám začali nenápadně přibližovat, Česnek zavelel: „Připravit se! Ke startu! Pozor!“ Když zapískal na píšťalku a mávl červeným praporkem, alejí to mohutně zašumělo. To proto, že všichni nestěhovaví ptáci, převážně vrabčáci, který až dosud bezstarostně štěbetali v nedalekým křoví, vyfrnkli současně s odstartovanými kolohnáty.

Celej ten úžasnej systém vymyslel Pepek Jakeš alias Mata Hari. Fungovalo to bezvadně. Kdesi uprostřed aleje byl cíl. A právě tam seděl na dámským bicyklu tenhleten Česnekův nejvěrnější prdiposkok. Námořnickým dalekohledem sledoval veškerý dění v mlhavý dálce. Jakmile zmerčil, že hoši vypálili ze startovní čáry, zmáčk stopky Omegy. Bylo to nesmírně jednoduchý. Když k němu závodníci dorazili, zmáčk stopky podruhý. Časovej rozdíl mezi oběma zmáčknutími pak zaznamenal fialovou tužkou do linkovanýho sešitu. Protože to byli bez vyjímky závodníci v pubertálním věku, probíhali cílem s huronským řevem a drželi se přitom za ruce.

Sotva se alej vyprázdnila, upad Česnek do vzpomínkový nálady. „Už je to šest let, Vincíku. Představ si koncentrační tábor Roessenburg-Hamslager. Máš to? Vedle Poláka tam strádá Maďar. A vedle Tatara Mongol. Taky tam statečně trpí soudruh Treplev z Kamčatky. Příkladný člověk. Dělili jsme se spolu o jednu palandu. Ovšem jedno ti zaručím. Jak byl čas dlouhý, ani pes nechcípl. A proč to říkám? Mluvím o mase. Otrava krve ze zkaženého masa nepřicházela v úvahu. Žádné maso, žádná otrava. Že ano? A teď poslouchej. Zcela hypoteticky, kdyby nějaký pes chcípl, hádej, co by se stalo. Jediný, kdo by takovou krkavčí hostinu ve zdraví nepřežil, by byl ten fajnovka z Velké Británie. Stejný hnilička jako ty. Propánakrále, jak nám ten člověk lezl na nervy! A víš proč? Poněvadž nás terorizoval hraním na saxofon. Pomalu, ale jistě nás tím drásavým kvílením připravoval o rozum!“

Česnek se otřás hnusem. Čímž se aspoň částečně uklidnil. Usoudil jsem, že nadešel čas, abych se otázal: „Mám se TAKY svlíknout?“

Moje otázka nebyl zrovna nejšťastnější nápad. Zvlášť když odpověď na ni je předem známá. Česnekovi se naježily černý chloupky na prsou. A to s takovou razantností, že prorazily řídkou tkaninu jeho do běla vypranýho sportovního trička. Půl tuctu promrzlejch běžců, který měli těch osm set metrů už za sebou, kolem nás mezitím vytvořil šišatej půlkruh. A snažili se čuměním vysondovat, o co vlastně kráčí.

Česnek nelenil a dal se slyšet. „Za všechno může Ježíš,“ prohlásil věštecky a pozved zrak k nebi. „Kdyby skutečně vstal z mrtvých, tak by tuhle tragedii už dávno nějakým zázrakem vyřešil.“

Šlo to ráz naráz. Nejdřív jsem si spustil kalhoty. Za nimi následoval kakaově hnědej svetr. Když jsem si přetáh přes hlavu kostičkovanou košili, uculoval se rozkošně pár kroků přede mnou na žlutozeleným bicyklu ten strašlivej tlusťoch Pepek Jakeš. Opíral se jednou rukou o kmen lípy. Palcem druhý ruky mačkáním spouštěl a zastavoval stopky. Fakt je, že pokud na týhle planetě existuje něco stoprocentně odpudivýho, pak je to bez pochyby on. Mata Hari. Nepřeháním. Jak známo, onu legendární vyzvědačku stih za její proradnost spravedlivej trest. Ale byla aspoň krásná. Kdežto Pepek Jakeš byl přitažlivej jak hroch v bahně. Na temeně lebky mu vyrůstala kštice umaštěnejch vlasů. Zůstávala připlácnutá k čelu, i když foukal vítr. A pokud nemačkal stopky, hledal něco v nose. Nebo kolem sebe plival. Jindy sadisticky vypustil nakyslýho zlýho ducha. Jinými slovy řečeno, tahle Mata Hari MADE IN CZECHOSLOVAKIA byl špión, o kterým by se daly vyprávět hrůzostrašný historky až do skonání světa.

„Spanilá otravo krve,“ zaskřehotal. „Kolik tisícovek metrů si troufáš uběhnout?“

Pozoruhodný bylo, že ačkoli se kolem bloumající kolohnáti tetelili vlezlým chladem, Pepek sálal teplo, jako by měl pod hromadou tuku namontovaný nejmíň dvoje elektrický kamínka.

„Když se na něco táži, že ano, tak snad zodpovím položenou otázku, nebo ne?“ Obracel oči ke svýmu chlebodárci, aby bylo jasný, po kom se tím „že ano“ opičí. „Soudruhu profesore, navrhoval bych tisíc pět set. Aspoň se mu ten přiotrávenej krevní oběh náležitě pročistí.“

Byli spolu sehraný jako dva hráči tenisu. Pinkali si mě přes síť jak tenisovej míček. Občas se mi podařilo odkutálet se do trávy. Ale hned mě našli a hra začala nanovo. Jak čas utíkal, počet udýchanejch puberťáků všech možnejch i nemožnejch tvarů a velikostí přibýval.

„Tak polez, polez, ty nádhero,“ zaskřípal zuby Mata Hari. „Vůbec nechápu, proč ještě okouníš.“

Česnek tlesk třikrát do dlaní. „Připravit se! Ku startu! Pozor!“

Když hvízdl na píšťalku a mávl červeným praporkem, pohnul jsem se kupředu. Ale jenom tak, aby se neřeklo. Pepek, rozvalenej na dámským bicyklu, se samým nadšením rozhýkal jako osel. Na to, aby mě donutil k větší rychlosti, měl metodu, kterou sám vymyslel -- najížděl mi přední pneumatikou na paty. V protisměru se vynořovaly z mlhy další a další skupiny zbědovanejch septimánů. Měli tu kalvárii za sebou. Potáceli se od stromu ke stromu, včetně Antonína Hildebrandta. Když mě spatřil, poskočil vysíleně na jedný noze. Na naši znělku hej-baba-ryba mu už nezbyla energie. Celý mi to připomínalo jeden americkej film. Jmenoval se Nad hrobem. Byl jsem na něm před třemi lety v kině Oko nejmíň šestkrát. Hlavní hrdina se jmenoval Harry Elton a odehrávalo se to na ostrově někde v Asii. Děj byl jednoduchej. Když se otevřely brány lágru, nemohli zajatci po tolika letech útrap za ostnatým drátem pochopit, že je doopravdy po válce. Ty první slastný doušky svobody v nich vyvolávaly děsný trauma. Mentálně na tom byl nejhůř právě Harry Elton. Kousek za branou, na cestě k pobřeží, kde na něho čekala loď, která ho měla vzít domů, spáchal mačetou harakiri.

Když Pepek zaregistroval, že trčím na místě a jenom tak zevluju, div se nepřekotil přes řídítka. Odložil kolo na zem. Zrovna tak dalekohled a stopky Omega. Přibližoval se ke mně krůček po krůčku. Třením jeho objemnejch stehen o sebe vznikal zvuk, jako když se o sebe šoupou dva pytle cementu. Tak či onak, je až neuvěřitelný, jak takovej obézní kluk sebou umí mrsknout, když ho něco doopravdy naštve. Měl to celý metodicky rozfázovaný do několika sekvencí. Nejdřív se vymrštil přímo vzhůru. Ve vzduchu se pak nasměroval do vodorovný polohy. Načež tam chvíli visel jak torpédo. Když se mi pak napasoval šišatou lebkou rovnou do břicha, porazil mě na zem jako kuželku.

Sotva mě zaleh svým tělem a zatnul mi svý špalíčkovitý prsty do krku, zakvičel mi do ucha: „Ve jménu všemocnejch bolševiků! My tě budem lynčovat! To si piš! Ve jménu strany, vlády a proletariátu! My tě pověsíme za kulky na nejbližší strom. Ty vzpurnej černochu!“

Pokud to někoho zajímá, člověku, kterej umírá, se začne uplynulej život rapidně odvíjet v hlavě pozpátku rovnou až do kolíbky. Jenže můj se zarazil u Jean Simmonsové. To jsem dost ocenil. Stejně jako v tom filmu našlapovala tiše chodbami zámku a v ruce držela svícen. Tvářila se vznešeně a hrdě a byla tak krásná, že jsem se rozhod neumřít. A proto bylo nutný přivolat pomoc až z Beskyd.

Pepek mě škrtil, až mi lezly oči z důlků, a zcela určitě by mě zprovodil ze světa, kdybych nezasípal, že příští neděli v půl desátý dopoledne přijede autobusem na návštěvu můj bratr Bublina. Že je dřevorubec, to věděl kde kdo. Rozhodně jsem nečekal, že to tak úžasně zapůsobí. Jakmile Mata Hari zaslech tu novinu, cosi zablekotal. Jeho sevření povolilo. A než jsem se nadál, pelášil alejí Bedřicha Engelse, jen se mu za zadkem prášilo.

3

Ačkoli nemám sebemenší zájem věšet někomu bulíky na nos, spousta občanů našeho lidově demokratickýho zřízení si myslí pravej opak. To se hned pozná. Kdykoli se jim snažím vysvětlit něco životně důležitýho, začnou si významně poťukávat prstem na čelo. Proto mám občas tendenci přesunout se v duchu do toho londýnskýho Hyde Parku. Možná jste o něm slyšeli. Tam se postavím na bednu nebo na židli a vykládám kolemstojícím, co mě zrovna napadne. Je to až k neuvěření, jak tyhle lidi vážně věděj, o co mi v životě doopravdy jde. A doslova a do písmene věřej všemu, co jim povídám. Jsou důvěřivý jak malý děti, fakt.

Na rozdíl od našich skeptiků je kupříkladu strašně zajímá, jak to bylo tehdy sedmýho července roku devatenáct set čtyřicet čtyři. To jsme přiběhli s Bublinou celý uřícený k čoudícímu cípu lesa za velehradským klášterem několik minut po tom, co se tam zřítilo sestřelený americký letadlo. A mezi zpřeráženými stromy jsme našli ohořelýho Rogera Johna Kirpatricka. A právě po tomhle nádherným kudrnatým černochovi jsme in memoriam pojmenovali náš orchestr. Nebo jiná věc. Když někoho u nás doma potkám na Mírovým náměstí a řeknu mu, že z celýho města Uhrad i z nejširšího okolí vlastním nejvzácnější sbírku gramofonovejch desek, převážně značky Decca, a jsem na to náležitě hrdej, navrhne mi, abych si dal u doktora prohlídnout hlavu. Kdežto v tomhletom londýnským Hyde Parku mě lidi div neumačkaj, aby se dozvěděli další podrobnosti. Máš například nějakýho ARMSTRONGA? ptaj se. A tak bych moh pokračovat donekonečna.

Když mě Bublinova skorosnoubenka Liba Sobotková z oktávy C. následující den po setkání s Pytloušem požádala, abych večer přines několik těch senzačních šlágrů na jejich předmaturitní informativní večírek, milerád jsem souhlasil. Fakt je, že kdybych tušil, co mě čeká, vymluvil bych se na náhlý úmrtí v rodině. Sál Kulturního domu Maxima Gorkýho byl narvanej lidma až po střechu. Málem jsem omdlel hned u dveří. Oktaváni ze tříd A. B. C. při pomyšlení, že za necelý tři měsíce budou skládat zkoušky dospělosti, měli evidentně mozky zmražený hrůzou. Nasmradili všude tak nemožně, že by to porazilo i příslušníka civilní obrany vybavenýho nejdokonalejší plynovou maskou.

Uprostřed miniaturního jevišťátka mžourala do nažloutlýho světla reflektoru v hledišti reprezentativní skupinka profesorskýho sboru. Včetně ředitele Fardy. Ale nejkomičtější grimasu na tváři se podařilo vykouzlit Janečkovi. Ten sice k profesorskýmu sboru nepatřil, ale zato měl na starosti organizování volnýho času veškerý dospívající mládeže na území uhradskýho okresu. Takoví Janečci se obvykle vyznačujou vzrůstem pohádkovejch obrů z bájnejch hor Krkonoš. V přímým protikladu ke svý příslovečný gigantičnosti promrhaj většinu dne v malinkatejch kancelářích oháknutý do modrejch svazáckejch košilí. Pózujou tam v polstrovanejch křeslech jako veledůležití potentáti. Vlna revolučních událostí je očividně vyšplouchla na palubu křižníku Aurory zakotvenýho v petrohradským přístavu. A právě odtamtud vydávaj povely k výstřelům na Zimní palác.

Slyšel jsem až ke dveřím, jak Česnek informuje bezdechý posluchačstvo, že marně hledá odpověď na jednu otázku. Trápila ho i ve spánku natolik, že si noc co noc musel převlíct propocený pyžamo. Šlo o to, že za války zahynuly milióny nevinnejch dětí, žen a mužů, ale jemu připadalo, že to bylo docela zbytečný. Podle zpráv, který mu docházely jednou týdně od spolutrpitele Trepleva z Kamčatky, byl SS-komandant Heinrich Schmaltz nedávno spatřen v Jižní Americe. Promenádoval se klíďo píďo po ulici ve městě Caracuači. Osip Gavrilovič Treplev ve svejch několikastránkovejch depeších hlásil, že zmíněnej esesáckej zlotřilec se stal majitelem přepychový prodejny dýhovýho nábytku na hlavní třídě. Za manželku si vzal o třicet pět roků mladší Španělku Dolores. Zaměstnával ji v obchodě jako účetní. A teď se doma stará o jejich tři malý budoucí esesáky.

Byla to vidina tak škaredá, že ji Česnek musel spláchnout skleničkou zteplalý tekutiny. Toho využil ředitel Farda a sálem se rozhlaholil jeho sytej baryton. Než mi došlo, o čem je řeč, zakončil svůj projev slovy: „A nejlepší bonbónek nakonec. Je mi velkou ctí a národním svátkem, že vám mohu představit nového soudruha školního inspektora. Je tady, aby vám udělil několik užitečných rad do života.“

A vskutku. Kdesi přede mnou zapraskala židle. K podiu se začal slepeckým krokem šourat prapodivnej člobrdín. Byl do půl těla ochlupenej angorským svetrem. Dobrý dvě třetiny hlavy měl omotaný nemocničním fáčem. Vytáčel se mu tam spirálovitě do klasickýho tvaru tureckýho turbanu. Když se doštrachal až na podium a nasměroval tvář do hlediště, nebyl na něho zrovna nejradostnější pohled. Připomínal automobilovýho závodníka, kterej na Velký ceně Československa řídil fáro značky Masserati. Bohužel, v poslední zatáčce před cílem mu upadlo přední kolo, a tak se dost šeredně vyboural -- vletěl totiž do příkopu a přerazil čtyři trnky.

Pomalu, ale jistě jsem toho nešťastníka začal rozeznávat. Vždyť široký pruhy obvazu zakrývaly levý a nepochybně zraněný oko. Nemoh jsem se mýlit. Tím druhým, dosud zdravým, pošilhával do zatuchlýho přítmí Vlastimil Pytlouš. Právě ten Pytlouš, kterýmu se na trati Uhrad-Starý Město-Česká Třebová-Praha-Paříž-Londýn přiškvařilo k duhovce kus rozžhavenýho uhlíku. Tehdy si vzal do hlavy, že mi bude promlouvat do duše ze sousedního okna jedoucí lokálky. A právě to se mu stalo osudným.

Farda řekl: „Poslechni, Vlasto. Co kdybys našim studentům pověděl něco o nadcházejících perspektivách?“

A Pytlouš se nedal dvakrát pobízet. „Jmenuju se Vlastimil Pytlouš. A patřím ke generaci, která pevně věří v lepší zítřek. Až tento večer skončí, budete určitě i vy optimisticky naladění. Mám nemalé zkušenosti s mládeží po celé republice. Proto vím, o čem hovořím. Můj strýc Jenda si v roce třicet dva utáhl smyčku kolem krku. Bohužel, když ho sundali, byl už celý fialový. Neměl co dát svým dětem do úst. To jenom pro srovnání. Abyste si uvědomili, že naopak vaše současné perspektivy neznají hranic. Protože naše rapidně vzkvétající země přímo volá po práci svalnatých rukou. A neméně žádoucí je zapojit do budovatelského procesu vaše inteligentní mozky.“

Potentát Janeček na podiu se už nemoh udržet. „Ať žije soudruh prezident!“ zaskandoval.

Ozval se prořídlej potlesk. Ale Pytlouš, kterýmu ušla souvislost, se s tureckým turbanem na hlavě ukláněl, jako by ho právě jmenovali do čela státu.

Načež někdo cvak vypínačem a v sále se rozsvítilo. Bylo to neklamný znamení, že informativní část večera skončila. Fakt je, že jsem trčel u dveří jako nějakej vesnickej blbeček. Ale to už mi Liba Sobotková vytrhla z ruky gramofonový desky a pospíchala s nima za Evkou Drahuší Maláskovou. O Evce, která chodila do oktávy B., se tradovalo, že má všech pět pohromadě. Aniž by bůhvíjak dlouho vyčkávala, až odmaturuje nebo bude plnoletá, měla už nasbíráno sdostatek životních zkušeností. Stačilo ji pozorovat, jak otáčí kličkou kufříkovýho gramofonu. Všelijak se při tom vrtěla a vyplazovala jazyk. Člověka mimoděk napadne, proč to dělá, když se dá kličkou otáčet i bez toho.

Ať jsem pohlédl vpravo nebo vlevo, všude byla záplava modrejch košilí. Všichni skoro dospělí lidi z oktáv byli předpisově ohozený na stejný modrý brdo. Poblouzněný vidinou slibný budoucnosti, která už přešlapovala za dveřmi, padali si do náruče. Taky si potřásali srdečně rukama. Jako by se viděli poprvý v životě. A zároveň naposled. Když se po chvíli ujistili, že znaj jeden druhýho líp než svý boty, dali se do strkání židlí. Vršili je do mohutnejch pyramid v těch nejzazších koutech. To proto, aby se uprostřed sálu uvolnilo místo pro tanec.

Našlo se ovšem i několik nebojácnejch individuí, který na sestavování pyramid zvysoka káleli. Rozestoupili se kolem podlouhlejch zrcadel a sebeopájivě na sebe zírali. Skupina nejodvážnějších oktavánek si nanášela na rty silný vrstvy višňově zbarvenýho nátěru. Po každým použití si rtěnku s náramným chichotáním předávaly z ruky do ruky. Některý neohrožený koumáci si dokonce zapalovali cigarety. Jak na sebe foukali do zrcadlový plochy namodralej kouř, udiveně kuckali. Zkrátka a dobře, pozoroval jsem s úžasem tu náhlou proměnu. Jako by černokněžník mávl kouzelným proutkem a po vyslovení zaklínadla A-B-R-A-K-A-D-A-B-R-A se z vajíček po prasknutí skořápky místo schlíplejch kuřátek vylíhli rovnou dospělí kohoutci a slepičky.

Nejvíc okouzlenej dosavadním průběhem večera byl nepochybně Česnek. Pokud by včera za nepřístojný chování většiny přítomných podal řadu návrhů na vyloučení ze školy, v tuto chvíli přehlížel svý svěřence se shovívavou benevolencí. Když si Evka přímo jemu pod nosem zapálila vytřepanou partyzánku, usmíval se jak seladon. Nebo když mu Kobylí hlava z oktávy A. upravovala límeček u košile, kroutil se, jako by mu zároveň nainfikovala tanec svatýho Víta. Připadlo mi, že by mu nepomohla ani desetistránková depeše od O.G. Trepleva z Kamčatky na téma „Vystřízlivění z extáze“. Tyhle dvě všemi mastmi mazaný a od přírody dokonale vybavený Amazonky měly víc za ušima, než by kdy dovedl pochopit. Jedna jak druhá by ho od rána do večera šimraly brčkem dejme tomu na patě, jenom aby zdárně propluly úskalím maturitních zkoušek.

Přestože jsem se v tmavým koutě těmi pyramidami židlí důmyslně zatarasil, vklopýtal pojednou do mý tajný skrýše obrovitej agitátor Janeček. Rozkročil se přede mnou, napěchovanej mladistvě do modrý košile posetý tuctem nablýskanejch odznaků. Nezastíral potěšení, že mě odhalil co by imperialistickýho záškodníka. „Kdo jsi?“ uhodil na mě. „Jak to, že nemáš předepsanej mládežnickej úbor? Co si to dovoluješ, že mě provokuješ?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo stoupá do schodů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.