Upozornění

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Galén

Na Bělidle 34, 150 00 Praha 5

www.galen.cz

© Galén, 2012

JAN JÍCHA

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani žádná její část nesmějí být reprodukovány, uchovávány v rešeršním systému nebo přenášeny jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez písemného souhlasu nakladatelství.

© Jan Jícha, 2012

Illustrations © Ondřej Pfeiffer, 2012

© Galén, 2012

ISBN 978-80-7262-920-6 (PDF)

ISBN 978-80-7262-92l-3 (PDF pro čtečky)

MÉ TŘÍDĚ

Obsah

VLASY

VLOUPAČKA

ŽURNÁL

OTISKY

PROCES

VŮDCE

PODVOD

DVEŘE

AKT

KLÍČ

KYTIČKY

TYČINKA

NÁLEZ

NEHODA

UDÁLOST

UTE

ČIN

FINÁLE

VLASY

Nemohl se na ni vynadívat, když si přišla pro poslední pomazlení a už od dveří mu mávla otevřenou dlaní se vztyčeným malíčkem.

„Dneska večer to udělám,“ šeptla mu do ucha.

Na svůj věk byla ještě poměrně svěží a v kolektivu vrstevnic, kterým taky odbíjela devatenáctá, což pomocí mejkapu přetíraly na devětadvacet, vypadala jako dítě. Jmenovala se Julie, ale nikdy ho to nepřimělo k myšlence, že by se on měl jmenovat Romeo. Nebyl tak sečtělý, aby dokázal jednotlivé příhody života vztahovat k literárním modelům, zato znal jménem i od vidění všechny aktuální typy telefonů, ipodů a jiných udělátek, jež za nevysoký měsíční paušál umožňují člověku udělat si ze života peklo.

Jmenoval se Ondřej a neproslavil se ničím jiným, než že jeho starší sestra namluvila předloňský model GPS navigace. Představoval si byznysmeny za volantem, jak poprvé otevřou krabičku s jeho sestrou a její pokyn „zasuňte klíček do správného otvoru“ je rozohní do té míry, že se pak celou cestu vyhýbají rychlostním silnicím, jen aby mohli v klikatých okreskách co nejčastěji poslouchat to vražedně sladké „na příští křižovatce doprava“, jak jim vlhnou a duří rozkroky, a když se blíží vrchol, zajedou do nějakého historického centra, v jehož spletitých uličkách na ně už sestra štěbetá nepřetržitě. Když se pak v jednosměrce mezi purkrabstvím a leprosáriem konečně udělají, přepnou sestru na režim „nejrychlejší trasa“, ta zavelí k dálnici, motor zavřeští, gumy vyrvou několik dlažek z povrchu onoho ospalého středověkého městečka a pan továrník vypálí dohnat svůj zisk, s malou zastávkou na první pumpě pro papírové kapesníky s vůní mentolu.

Měl svou sestru rád, ale Julii měl radši, takže mu nebylo zrovna vhod, že se chystá spáchat sebevraždu. Taková krása, říkal si, když se svlékala, taková škoda, když se oblékala, taková svině, když se o čtvrt hodiny zpozdila s odpovědí na esemesku.

Nežila spokojený život. Zhruba od dvanácti let měla úplně blbé rodiče, neustálý nedostatek peněz a z posledního testu z fyziky tři mínus, přestože seděla v první lavici a ten den si nevzala podprsenku. Smůla byla, že místo Bureše přišla suplovat Plížilová, která jen rozdala zadání a celou hodinu pak se zaťatými rty sledovala, jestli někdo nepootočil hlavou o víc než třicet stupňů. Vertikální otáčení povoleno bez omezení.

„A tak je to prostě se vším,“ štkala mu na klíně a dožadovala se ujištění, že tenhle svět je kurva zpíčená, jak jej hodnotil on, když mu v některé střílečce došly životy.

„Jak to chceš udělat,“ zeptal se konstruktivně, doufaje, že na jakékoli metodě sebezničení snadno najde chybu, která ji znemožní. Pistoli nemá, plyn taky ne. Mohla by si napustit vanu a hodit do ní zapnutý fén. Mohla by se přepráškovat. Skočit pod vlak.

Nenechala ho dopřemýšlet.

„Rozečtu nějakou knížku z povinný četby a chcípnu nudou.“

Oddechl si. Spíš než jako odhodlání mu to přišlo jako fór. „Kterou třeba?“

„Kteroukoli. Třeba Epos o Gilgamešovi. Před tejdnem nám to zadala. Ty vole, to je normální psycho.“

Pochopil, že situace není tak vážná, jak se zdálo, a dovolil si žert:

„Hele, já Gigameše neznám, ale máš jistotu, že je to takovej kalibr? Abys pak nezůstala jenom mrzák.“

„Vole! Viděls vůbec někdy nějakou starou knihu? Tahle je stará jak debil, má úplně žlutý stránky, celý to je veršovaný, ale nemá to ani jeden rým! Taky by jsi chcíp!“

Tou dobou už se prolaskal všemi vrstvami jejího oděvu, takže své pojednání o významu starověkého písemnictví odložila na později a začala tiše vzdychat.

Pak byl čas večeře, rozmrazili si poslední pizzu a Julie na ni nastrouhala poslední sýr.

„Vaříš skvěle,“ utrousil mezi sousty.

Podívala se na něj křivě.

„Co tím chceš říct?“

„Nic. Že vaříš skvěle.“

„Ty vole, ty mluvíš, jak kdyby sis mě chtěl vzít.“

„A ty nechceš?“

„Dyť já už tady nejpozdějc zejtra nebudu.“

To ho zarazilo. Myslel si, že téma sebevraždy zahráli do autu, že to byl jen výstřelek raněné mysli, nebo snad hladové.

„Tak to promiň. Jsem nevěděl, že tě to ještě drží.“

„To už dost dlouho. Já jsem nešťastná, chápeš to?“

„Nechápu. Já jsem šťastnej. Mám tebe.“

„Hovno máš. Já jsem svoje, ne ničí.“

„Ty mě nemáš ráda?“

„To s tím nemá co dělat.“

„Já tě nechápu.“

„Já se taky nechápu.“

„Kvůli tomu se přece nebudeš zabíjet. Krásná, svobodná, chytrá holka… mladá…“

Po těchto slovech se zahloubala.

Vyrozuměl, že porozuměla. Lidé jako ona se přece nezabíjejí.

Po dlouhé pauze zašeptala:

„Ty by sis mě vzal?“

„Nevím. Jednou možná…“

„Dojdu si ještě s vlasama.“

Dojít si s vlasama je typická psychologická reakce ženy na problém nastalý v oblasti osobního života či mezilidských vztahů. Ve vlasech se skrývá ženská síla a s každou další dávkou kondicionéru nebo toho roku frčící metalízy se tato síla stává nezlomnou.

Julie se ale nehodlala podřídit diktátu svého pohlaví. Kadeřnici poručila:

„Na hnusno.“

„Jak prosím?“

Pěstěná lazebnice takový účes na učilišti neprobírala a v žurnálech nezaznamenala. „Chci hnusnej sestřih.“

Následovala chvíle ticha, která by u slečny s tmavší barvou vlasů mohla znamenat přemýšlení.

„Jakou máte představu o takovém hnusném sestřihu?“

„Nevím. Třeba vzadu vyholit a dopředu ať to trčí. Něco vymyslete.“

„Ale co když se vám to pak nebude líbit?“

„To doufám.“

Neobvyklý úkol kadeřnici zarazil, ale nerozhodil. Během hodiny vymodelovala Julii na hlavě těžko uvěřitelnou kompozici ze dvou copánků sepnutých k sobě černou sponkou, několika dredů a mnišské tonzury posunuté frajersky na stranu. Julie v tom vypadala tak odporně, že nebýt její jméno profláklé ze Shakespeara, mohlo vstoupit do dějin jako synonymum ohavnosti.

„Super. Co za to chcete?“

„Těžko říct. Základní taxa za hodinu je čtyři stovky, ale normální zákaznice by mi nedala nic a ještě by si šla stěžovat na sdružení spotřebitelů.“

„Tak já vám dám čtyři kila za práci a kilo navíc za nápad, protože tohle je fakt k blití. Máte talent.“

„Moc děkuju. Ani nevím, jestli vám můžu říct přijďte zas.“

„V pohodě, tohle je můj poslední účes.“ Julie vyrazila do ztemnělé ulice. Bezva. Krásná už nejsem.

Když mu kolem desáté večer zazvonil jeden z telefonů, ležel zrovna na gauči a houkal na flašku od ferneta.

„Čau, kotě.“

„Čau. Jdu od vizážistky.“

„A jak jsi dopadla?“

„Budeš čumět. Jsi ještě vzhůru?“

„Moc ne. Ale přijď, jestli trefíš.“

„Myslíš, že jsem se někde o samotě zdrátovala?“

„Jsi přece nešťastná…“

„Už ne. Budu se vdávat.“

„Kecáš! Za koho?“

„No za tebe, ty hovado.“

„Počkej, to je zas nějakej fór jako s tou sebevraždou?“

„Ne. Všechno popořádku. Já k tobě skočím a proberem to, jo?“

Ondřej vždycky zastával názor, že holka je něco jako součást oblečení, že chodit na veřejnosti sám je pohoršlivé a společensky degradující, a spíš než dva týdny v nezadaném stavu si dovedl představit, jak ráno otevírá svůj šatník, kde v přihrádkách úhledně složeno leží větší množství krasavic a on si vybírá jednu z nich na tento den – podle nálady nebo počasí. Věděl, že dneska jsou v módě holky, které mají jinou než přirozenou barvu vlasů, z džín a kalhotek proklatě nízko jim čučí vertikální úsměv a jejich duševní obzor zahrnuje kromě Beyoncé a Lady Gaga taky stopové množství nezkaženého lidství, jež je pudí jednou do roka vyrazit s kasičkou na sluníčkový den a od dostatečně labilních chodců mámit dvacetikoruny na výzkum rakoviny výměnou za umělohmotnou kytičku a pohled do výstřihu.

Takovou holkou byla víceméně i Julie, a proto se s ní dal dohromady. Pravou barvu její kštice nikdy nepoznal, zato ve věci jejího spodního prádla už byl expert, a když mu onehdy předvedla, v jakém úboru se účastnila poslední charitativní sbírky, a podala nadšené hlášení, že prodej plastových odpustků šel tentokrát neobyčejně svižně, vyjádřil své mínění, že kdyby si dekolt zvětšila ještě o půl čísla, mužská část populace by od ní kupovala i odkvetlé pampelišky.

Předpokládal, že vnitřní drama odehrávající se v jeho milé je čímsi přináležejícím věku, a že pokud tento věk přežije, bude z ní normální ženská. Ta představa mu připadala solidní, dospělá a tolerantní, ale taky depresivní. Normální ženská? To znamená, že ze svých báječných barevných vlasů nechá sloupat lak a shodí je na ježka, protože už na jejich pěstění pro samá mimina nebude mít čas?

To, co si přinesla na hlavě onoho pozdního jarního večera, mu ale zmrazilo krev v žilách. Rozuměl už tomu, že zatímco mladí muži si jen rok za rokem popotahují trenky níž nebo zpátky nahoru, kolem nich se mezitím odehrává bouřlivá ženská móda, která už má za ta staletí, co tvář světa zdobí ekzém zvaný člověk, za sebou všechny kombinatorické možnosti barev a tvarů, takže teď se vrhá do retra a různých zoufalých inovací, jako jsou šaty z cédéček nebo z plátků syrového hovězího. Věděl, že do toho nemá co mluvit, že žena si sama určí, co si vezme na sebe ten který den a ten který rok, a že třeba kombinace zelená-stříbrná-kaštany je letos in, následující jaro ještě tolerována a na Dušičky už špatnej vtip. Na Juliině oblečení ho zajímalo, jen jestli jde snadno sundat; na její hlavu si žádný nárok nedělal.

Když mu vrazila do dveří a pohodila svou efektní novou kreací, v tu ránu mu začaly cvakat zuby a mozek se pokoušel vymyslet něco, co by svým důrazem tu úděsnost vyvážilo.

„Julko…“

Nic důraznějšího vymyslet nedokázal.

„To čumíš, co? Chtěla jsem něco fakt hodně hnusnýho.“

„Tak to jsi asi spokojená, ne?“

„To si piš. Řekla si čtyři kila, ale dala jsem jí pět.“

„To chápu. Pět set za odborný skalpování je rozhodně adekvátní cena. Co s tím teď chceš dělat?“

„Vdát se.“

„Za mě?“

„Tentokrát jsi to uhod.“

„Ale co když tě nechci? Teda co když se ještě nechci

ženit?“

„Neboj, brzo budeš vdovec.“

„Hele, bez urážky – můžeš mi říct, proč sis tohle nechala udělat?“

„Kvůli tobě.“

„Cože?“

Věděl, že někteří muži si činí vlastnické i manažerské právo na vlasy svých žen, ale u nich dvou žádnou takovou dohodu o partnerství nepamatoval.

„Říkal jsi, že se nemůžu zabít, protože jsem krásná, mladá, chytrá a svobodná. S mládím nic nenadělám, ale krásná už nejsem, chytrá, jak vidíš, taky ne, a od svobody mi snad pomůžeš. Pak už hurá do pekel.“

„Chceš říct, že to všechno děláš jenom kvůli…“

„Jo. Život nemá vejšku. Škola, domů, k tobě, u tebe, s tebou v sobě…“

„To se ti líbí, ne?“

„To je tu ještě tak nejlepší. Třeba ve srovnání s písemkama z fyziky.“

„No vidíš. Přece bys mě nenechala samotnýho na pospas světu.“

„Nechala.“

„Ale vždyť se milujeme.“

„Ne, lásko. My spolu chodíme. Milování a přátelství znám jenom z knížek. Dneska už se spolu lidi nepřátelí, ale baví se spolu. Nemilujou se, ale chodí spolu. Dals mi někdy nějakej důkaz lásky?“

„Furt dávám! Nejmíň pětkrát tejdně!“

„A to je důkaz lásky?“

„Tak já nevím. Můžu ti třeba složit serenádu na flašku od ferneta. Poslouchej.“ Začal houkat na láhev, ale Julie zdvořile namítla:

„Na jednu flašku dáš nanejvýš jeden tón.“

„Tak spolu můžeme vypít druhou. Aspoň zapomeneš na blbosti.“ To ji dopálilo.

„Na blbosti? Víš, co to je někoho milovat? To znamená ho taky chápat!“

„Já tě chápu…“

„Hovno chápeš! Chápeš sebe, svý střílečky a svý péro! Nechceš, abych se zabila, protože víš, že si pak nejmíň tejden nezapícháš!“

„Tak to už jsi přepískla, ty vole Julie. Děláš, jak kdybys mi dělala laskavost, že se mnou chodíš.“

„Co si myslíš o mojí hlavě?“

„Jako já?“

„Dělej, bez přemejšlení! Co si myslíš o tom, co mám na hlavě?“

„Nevím, říkal jsem si na první pohled, že je to asi nějaká móda, kterou jsem ještě nezachytil…“

„Líbí se ti to?“

„Nevím, sama jsi říkala, žes to chtěla hnusný…“

„Na to ti seru, co jsem sama říkala! Líbí se ti to?

Dělej!“

„Julie…“

„Líbí?“

„Já o tom takhle nepřemejšlím. Ty se mi líbíš…“

„No jasně, ty o tom takhle nepřemejšlíš! Tobě je totiž u prdele, co já mám na hlavě nebo v hlavě nebo co mě trápí nebo co se mi líbí, tebe zajímá, jenom co mám mezi nohama! Chceš vědět, proč jsem nešťastná? Víš vůbec, že jsem nešťastná?“

„Říkalas to.“

„Jo, musela jsem ti to říct, protože sám bys to nepoznal! Jsem nešťastná, protože jsem sama.“

„Máš přece mě.“

„Jasně, mám tebe, ale chci chlapa. A chlapi nejsou, víš? Mluvila jsem o tom s mámou i s Karolínou a se spoustou dalších holek a všechny mi to potvrdily – chlapi už nejsou, místo nich jsou jenom péra! Půlka lidstva jsou zplihlý, zpocený péra, co si neuměj ani uvařit, ani ulovit kance, ani udělat účetnictví, uměj akorát sloužit nějakým ještě větším pérům a ty těm největším pérům, který neuměj už vůbec nic, ani si umejt auto, protože studovaly Střední nástavbu pro péra, kde je ty nejvyhoněnější péra v republice naučily, jak si omotat menší péra kolem péra, mačkat z nich prachy a ejakulovat mezi ně různý motivační hlášky a pozlacený odznáčky za nejvíc vyprodukovanejch spermií v měsíci!“

Julie se svalila na gauč a rozeštkala se typickým pláčem dívky, která sice vidí kolem sebe marasmus tohoto světa a zejména jeho mužské poloviny, ale sama mu dokáže čelit jen tím, že si vždy ve chvíli krize koupí zmrzku.

Druhý den se Julie probudila nahá s jednou nohou na peřině a druhou pod ní, s paží přeleženou od Ondřejovy hlavy a s pocitem sladkokyselé prohry, že mu zase dala. Dobelhala se do kuchyňského kouta, otevřela skříňku se zásobami, v níž našla jen pytlík mletého chilli a vyčichlou kávu, otevřela lednici, kde byl kečup, dvě piva a sklenice s čímsi, co díky čepici z plísně vypadalo taky trochu jako pivo. V mrazáku nebylo vůbec nic, jen prázdné tvořítko na led. Vyndala tedy z myčky špinavou lžičku, utřela ji utěrkou, co to šlo, a zabořila ji do cukřenky na stole.

Chroupala hnědý nerafinovaný krystal, který Ondřej kupoval, protože je zdravější než bílý, a přemýšlela, co by se stalo, kdyby zašla do panerie na rohu jen takhle, takříkajíc v nočním úboru, a jediným oděním by jí byla černá sponka na nejšerednějším účesu v dějinách veškerenstva.

Určitě by ji nikdo neudal. Když se někde prochází nahý chlap, hned je na záchytce a v novinách, ale na nahou holku nikdo pořádkové síly nezavolá, anebo až za hodně dlouho, a ještě to nejspíš bude nějaká jiná ženská, co má buď menší prsa, nebo smůlu na chlapy.

Mohla by si to dovolit. Jednak má figuru, na jakou by se hodilo zavolat spíš sochaře než policajty, a jednak už tu zítra nebude. Ano, ztropit ještě před koncem co nejvíc ostudy, rozbít všechny hráze morálky, udělat to, nač mají všichni chuť, ale nikdo nemůže, protože tu musí vydržet ještě deset nebo padesát let mezi ostatními, co by taky chtěli, ale taky nemůžou, ze stejného důvodu. Proč existuje desatero, vyhlášky, zákony a cedule se zákazem vstupu? Protože lidi chtějí zabíjet a smilnit, chtějí peníze druhých, chtějí tahat za záchrannou brzdu, koupat se v zatopených lomech, prolézat nedostavěné mrakodrapy, chtějí krmit koně cukrem a gorily hřebíky, chtějí rušit noční klid a řídit pod vlivem alkoholu.

Jenže to může vždycky jenom ten, koho to napadne jako prvního. Vzápětí pak vyjdou patřičné vyhlášky. Jediným nepotrestaným vrahem byl Kain.

A nebo ti, co jsou nemocní a užívají si soucitu. Jako ta parta Italů, co byli HIV pozitivní a živili se krádežemi, ale nikdo je nesměl zavřít, protože by to bylo nehumánní. Jaký to je pocit, když člověk chodí světem se smrtelnou diagnózou a všechno má na háku? Co by ona dělala v takové situaci? Kradla by? Nebo aspoň jezdila načerno?

Ale teď je na tom podobně, zítra tu nebude. Takže co kdyby vyšla nahá, přešla půl bloku až na roh, cestou by předvedla pár perverzních póz, takže by se všechna péra v okolí postavila do pozoru a ta v autech by nabourala, v panerii by koupila bagetu, nebo radši croissant s čokoládou, nebo vlastně dva, protože i péro musí jíst, aby bylo schopno svých vrcholových výkonů, a zas by se odvlnila zpátky, a hned by se začaly šířit fámy, že nějaká pankačka šla za božího rána po ulici nahatá, to vona byla určitě zfetovaná, teda já mám pochopení, ale todleto za nás nebylo, pani, a péra by stály a pulzovaly, a ty péra, co by zrovna v kolemjedoucích autech z GPSky poslouchaly Ondrovu sestru, by toho dne zažily grupáč, poprvé a naposled v životě, akorát že za cenu dvojnásobné spotřeby papírových kapesníků s mentolovou vůní.

A jí by to bylo jedno, protože se odpoledne vdá, večer zabije a zítra bude v novinách ne jako ta, co pohoršovala kolemjdoucí svou nahotou, ale jako „mladá žena, již našla policie v přítelově bytě oběšenou, cizí zavinění vyloučí pitva“. Ne, oběšenou ne, neumí ten uzel, mohla by se jenom hnusně přiškrtit, radši se podřeže… v přítelově bytě taky ne, byl by to pro něj šok, je to třasořitka, radši v parku… v parku se nedá podřezat, přefiklé žíly musí hned do vody, jinak se zacelí dřív, než stihnou vytéct… skočí z mostu, snad ještě zbývají nějaké mosty bez zábran proti sebevrahům… jestlipak je levnější pitva a úřední likvidace sebevraha, nebo instalace dvojnásobně vysokého železného plotu na mostním zábradlí? Ježíši, pitva, to by nechtěla zažít, snad ani za mrtva ne, to v ní budou kuchat a přijde se na to, od čeho měla ty měsíční bolesti, a že ta malinká boulička pod paží byla malinká jenom naven, ale dovnitř to byl už pořádnej mazec, a odříznou hlavu u krku a přijdou na to, proč měla tak divný, skřehotavý hlas, a rozpářou jí střevo a najdou v něm všechno to, co nemohla… Ne, prosím, pitvu ne, to už radši napíšu dopis na rozloučenou s notářsky ověřeným podpisem: já, Julie Krajníková, prohlašuju při plném vědomí, že se hodlám picnout, ale nikdo jiný za to nemůže, hlavně mě prosím vás neřežte, ať se nic nepozná, já taky nechci nic vědět!

Julie se posadila na studené plastové sedátko a vsunula si do úst další lžičku cukru.

A tušila, že nahá pro bagetu nepůjde, ani oblečená, že asi vůbec nepůjde pro bagetu ani nikam jinam mezi lidi, protože s tou hrůzou, co má na hlavě, by se musela hanbou propadnout.

VLOUPAČKA

„A ty sis začal vařit kdy?“

V mírných obměnách je možné slyšet tuto otázku v podstatě vždy, když se v kolektivu botanopatů objeví nějaký nový. Tak jako běžné lidi zajímá na druhých výše platu nebo jestli už byli v televizi, v naší komunitě je určujícím faktorem především doba, po kterou člověk programově dodržuje zákony vesmíru.

Zadíval jsem se do oceánu a kromě filosofických myšlenek ohledně věčného rytmu vlnění mi hlavou probíhala celá kariéra zprvu neúspěšného kuchtění, které má tu zvláštní moc, že vás přímo nebo nepřímo vytáhne z bryndy, do které jste se dostali jakoukoli jinou činností.

„To budou tři roky…“ zavzpomínal jsem. „A z jakýho popudu?“

Celý hlouček zpozorněl a jen jeden nebo dva přítomní si dál přesýpali písek z dlaně do dlaně. Ve vzduchu viselo očekávání, že rozbalím nějaký typicky netypický příběh, jak jsem umíral rozežrán nádorovým bujením, a když mi přišel funebrák vzít míru na rakev, prohodil, že bych ještě pod kytky nemusel, protože na světě je přece botanopatie a náhodou má o ní v kapse dobrou knížku.

Takhle je to totiž u většiny lidí. Ve stavu těsně před smrtí nebo každopádně na přímé cestě k ní si odskočí do botanopatie jako do svého druhu předsmrtné přípravky a podle toho, jak férově se do ní obují, si svou pozemskou existenci protáhnou.

Kromě sebe ale neznám jiného člověka, kterého by do moře jinů a jangů dovedl profesní zájem. V tomto smyslu jsem také odpověděl tazatelům. Nastalo hrobové ticho, připustíme-li, že v hrobě může být slyšet šplouchání vln a výkřiky provázející plážový volejbal.

„Jak profesní zájem? Ty jsi doktor?“

Upozorňuji, že být mezi botanopaty doktor je něco jako být mezi dětmi upír. Je to bytost obávaná, ba nenáviděná, ale jakmile se přidá na jejich stranu, začnou ji bezmezně obdivovat a všemožně využívat.

„Ne. Policajt.“

„Fakt?“

Teď se překvapením zarazilo i několik vln a míč znehybněl nad sítí. „Botanopatickej policajt, to je bomba!“

„Už je to tak.“

„A jak se ti to stalo?“ zeptala se asi pětadvacetiletá dívka s náznakem žertu, z čehož bylo poznat, že už „si vaří“ aspoň pět let a získala patřičný nadhled. Mezi botanopaty-začátečníky to humorem moc nesrší.

„Chcete to slyšet?“

„No jasně!“

„Já jsem to vlastně ještě nikomu moc nevyprávěl. Tady je na to čas, že jo.“

„Ale stihneš to do večeře, doufám?“ zaznělo z mužných úst a ostatní se rozesmáli. Botanopatický humor totiž končí tam, kde začíná jídlo.

„Dneska budou špagety,“ doplnil jiný hlas, jako kdyby mluvil o vzácném transportu s humanitární pomocí.

To, co vypadalo zpočátku jako obyčejné vloupání, se během krátké doby pozoruhodně znejasnilo. Rozbité dveře, vybrané regály, poškozená pokladna, trocha nepořádku a několik kusů načatého jídla. Po zběžném ohledání majitelka sepsala zmizelé zboží, ale při prvním pokusu přečíst ho nahlas jsem zkolaboval. Ne že bych byl negramotný, ale slova jako hijiki, teriyaki nebo jinenjo mi nešla přes pysky.

„Co to prosím vás je?“ otázal jsem se paní Pelcové druhý den a položil před ni její seznam.

„To jsou potraviny,“ odpověděla a chvilku jsem nevěděl, jestli se mi nevysmívá. Nevypadala ale, že by něčeho takového byla schopna.

„Rozumím. Ale mě zajímá, co to konkrétně znamená, ty věci, co jsem vám zatrhal, to jsou bylinky?“

Tentokrát se viditelně urazila.

„Prosím vás, bylinky! Copak jsem babka kořenářka? To jsou mořské řasy, koření, nějaké kondimenty, výtažky a koncentráty.“

„Na co se to používá?“

Pookřála.

„Třeba adzuki jsou takové fazolky, ze kterých můžete udělat vynikající sladké pyré. Vezmete jeden díl namočených adzuki a stejné množství sušených nesířených…“

„Moment, paní Pelcová, nepřijel jsem na kurz. Já se ptám, na co anebo kdo tohle může používat, tedy na jakého můžeme usuzovat pachatele?“

„Aha. No to je docela jednoduché. Všechno jsou to potraviny, které se používají v botanopatii, některé výhradně. Ale na pachatele z toho nemůžete usoudit nic.“

Teď jsem se pousmál já.

„Víte, my už máme přece jen určité osvědčené metody a buďte si jistá, že i z těchto indicií dokážeme o pachateli něco usoudit.“

„Ale co? Že to byl nešika, který musel rozmlátit půlku dveří i s futrama, než se mi vlámal do krámu?“

„Samozřejmě, budeme pátrat především po lupiči začátečníkovi nebo příležitostném. Ale neřekla jste před chvilkou sama, že by to mohl být botanopat?“

„To jsem tedy neřekla. Řekla jsem, že všechny ty potraviny jsou botanopatické, ale pachatel rozhodně nebyl botanopat.“

„Jak si tím můžete být tak jistá?“

„Copak botanopat by mohl vykrást obchod?“

„A proč by nemohl? Kradou vegetariáni, kradou adventisti, anarchisti, akvaristi, proč by nemohl krást botanopat?“

„Botanopat, který krade, není žádný botanopat. Vždyť to je proti řádu vesmíru, bez vkladu vlastní energie si přivlastnit energii druhého. A majetek, to je přece energie. To botanopati nedělají. A taky v krámě nakousal nějaké sladké věcí, s cukrem. Tedy se škrobovým sirupem.“

Paní Pelcová byla prvním botanopatem, se kterým jsem se v životě dostal do kontaktu, a tak jsem ještě netušil, že všechny tyto názory mohou být myšleny vážně. K práci vyšetřovatele ale pochopitelně patří takt a tolerance, takže jsem se ubránil pokušení k ironii a otázal jsem se podle protokolu:

„Dobře, to zní zajímavě. Můžeme ale připustit, že by pachatel byl botanopat, to znamená živil by se touto stravou, a přitom by občas něco ukradl? Promiňte, ale z pohledu policejní praxe to není nemožné. Například jsme dopadli pachatele, který jedl želvy. Naučil se to někde v Tichomoří, a protože u nás jsou želvy poměrně drahé, tak občas vykradl trafiku, aby měl na želvy. A jednou vykradl zverimex, peníze nevzal žádné, jenom všechny želvy.“

„Ale to je něco jiného. Želvy jsou želvy, kdežto botanopatie je řád vesmíru. Ten prostě nejde porušit. Buďto jste botanopat, tak nekradete, nebo nejste botanopat, tak můžete krást. A je jedno, jestli jíte takový nebo makový jídlo.“

„Chcete říci, že člověk, který jí botanopatickou stravu, ještě nemusí být botanopat?“

„No jejda. Většina těch, co ke mně chodí nakupovat řasy a umebošky, nejsou žádní botanopati.“

Z této výpovědi jsem byl, přiznám se, na rozpacích. Nikdy jsem podrobně nestudoval alternativní stravovací směry a věděl o nich tedy jen tolik, co poletuje vzduchem a médii.

„Paní Pelcová, když někdo nejí maso, je z podstaty věci vegetarián, je to tak?“

„Jistě.“

„I kdyby třeba neměl rád škatulky a nechtěl být označován za vegetariána, stejně je to vegetarián, tak jako černoch je černoch, i když si bude říkat třeba Afroameričan, souhlasíte?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Utin jackpot.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.