© C. D. Payne, 2011

Translation © Naďa Funioková, 2012

Cover Illustration © Jiří Mičkal, 2012

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2012

978 – 80–7462–140–6

Kdo je kdo

Twispovi

Nick Twisp: ženatý s doktorkou Adou Olsonovou. Otec Scotta Twispa. Rovněž otec Miren a Nerey Lurrietových, jejichž matkou je Sheeni Saundersová.

Scott Twisp: syn Nicka Twispa a Ady Olsonové.

Jake Twisp: Nickův mladší bratr. Původním jménem Noel Wescott.

Joan Twispová: Nickova starší sestra. Provdaná za Billa Tibbla.

Tyler Twisp: Joanin syn a Nickův synovec.

Estelle a George F. Twispovi: rodiče Nicka, Joan a Jakea.

Saundersovi

Sheeni Saundersová: Nickova první dívka. Provdaná za Françoise Durrance, francouzského velkoobchodníka s vínem. Spolu s ním má dvě děti, Françoise Durrance II a Marthe Durranceovou.

Paul Saunders: Sheeniin starší bratr. Otec Veevy Saundersové. Podruhé ženatý s Reinou Veselou.

Connie Saundersová: Paulova první manželka a matka Veevy Saundersové.

Veeva Saundersová: Sheeniina neteř a dávná kamarádka Jakea a Tylera Twispových.

Další postavy

Trent Preston: bývalý přítel Sheeni Saundersové. Ženatý s Violet Barnesovou. Otec Azury Prestonové (matka Violet).

Azura Prestonová: dcera Trenta Prestona.

Violet Prestonová: druhá manželka Trenta Prestona.

Apurva Joshiová: první manželka Trenta Prestona a matka jeho syna Todda Amitabha Prestona.

Vijay Joshi: mladší bratr Apurvy a Nickův nepřítel.

Uma Spurlettiová: první dívka Jakea Twispa. Provdaná za doktora Philipa Bresnicka.

Casey Spurlettiová: Umina neteř.

Carlyle Bogy: kamarád Jakea Twispa z dětství.

Stoney Holtová: kamarádka Jakea Twispa z dětství a zatím nepříliš úspěšná herečka.

Marcus Swandon: bývalý hráč NFL a Tylerův bodyguard, který žije v jeho domě.

Zack a Lucien: Scottovi kamarádi z Las Vegas.

Nate Liu: Veevin výkonný asistent.

LEDEN

ČTVRTEK, 7. LEDNA

Kámoš Lucien vyfasoval k Vánocům ubožáckej telefon s Androidem. Další důkaz toho, jak jde ekonomika v Nevadě do prdele. Já a můj iPhone sme s ním pochopitelně museli změřit síly. Natřel sem mu to s osumatřiceti slovama za minutu (při třech chybách) proti jeho šestadvaceti a prakticky nevyčíslitelný hromadě kiksů. Další namistrovanej chudák rozdrcen mými nemilosrdnými prsty!

ÚNOR

PÁTEK, 5. ÚNORA

Dneska mi do mailu dorazilo vysvědčení. Přesně jak sem čekal, zazářil jsem ve všech předmětech kromě těláku. Trenér Wilson mi parádně natrh prdel trojkou. Kdyby se ten vůl narodil vo dva a půl tisíce let zpátky, dali by mu do ruky bič a udělali z něho kápo galejníků. Člověk by moh napálit totálního nechytáka ve Světový sérii, a stejně by od toho negramotnýho vopičáka nedostal nic lepšího než dva minus.

BŘEZEN

STŘEDA, 10. BŘEZNA

Za posledních čtyřiadvacet hodin sem odpověděl na čtyřicet tři textovek a tweetů — novej osobní rekord. To není vůbec špatný na pravověrnýho šprta bez sportovního talentu a s nepatrnou popularitou. Pokud bude současnej trend pokračovat, vyvine se lidstvo během pár generací v životadárnej systém na podporu vlastních palců.

Když už je řeč o neposednejch prstíkách, Lucien navrhuje, abysme splichtili aplikaci na sledování masturbace. Dost pochybuju, že by vo týhle aktivitě chtěli shromažďovat statistiky i jiný lidi než Lucien. Jak přijde na vedení záznamů, je děsně precizní a úplně posedlej. Celej rok vodstřikoval při honění výhradně do sklínky, kterou schovával v šuplíku vedle svý postele, aby moh pozorovat změny složení a bakteriální růst. Má uvažování opravdickýho vědce. Já očividně přišel na tenhle svět s mozkem diletantskýho playboye.

ÚTERÝ, 16. BŘEZNA

Mary Ellen Fropicová mi dneska při hodině řekla, že mý jméno zní jak nějakej oplatek. „Scott Twisp.“ Člověk si při tom představí něco křupavýho s lahodnou náplní. Nemluvě o míli dlouhým seznamu umělejch přísad.

Mý prostřední jméno je Sin, jako hřích. Dost dobrý, akorát že fotřík z nějakýho důvodu cítil potřebu přilípnout k tomu příponu „atra“. Jo, už je to tak, celej život se musím vláčet po světě se jménem toho kníkala z Hobokenu, zapasovaným před svý příjmení. Mohlo to ale bejt i horší. Fotřík moh bejt zažranej fanda toho hňupa Liberaceho.

Mary Ellen už mě nebere. Poblouznění Fropicovou mi vydrželo přesně tejden a tři dny. Ani není třeba podotýkat, že intimností jakýhokoli druhu dosaženo nebylo.

SOBOTA, 20. BŘEZNA

Obávám se, že postrádám disciplínu potřebnou ke každodennímu psaní deníku. Asi bych se měl trochu snažit, už kvůli budoucím životopiscům, co budou studovat mý úžasný osudy. Takovej záznam může poskytnout cenný náhledy do mlhou obestřenejch ranejch let. A když začnu s deníkem teď, pomůže mi to udržovat přehled vo tý nespočetný spoustě milostnejch avantýr, který si do budoucna plánuju. Počítám, že mi jména a obličeje začnou časem splývat, až počet mejch milenek naroste do stovek a posléze tisíců. Poznámka pro mou osobu: vyzpovídat ohledně tohodle bodu strejdu Tylera, až ho příště uvidím.

ČTVRTEK, 25. BŘEZNA

Včera v noci další hádka v ložnici mejch rodičů. Nejsem si jistej, vo co jde. Třeba je problém v tom, že se fotříkovi nepostaví. Co když ten chlap dokáže žonglovat se všema možnejma koulema kromě svejch vlastních? Doufám, že to není dědičný. Celej život mi lidi říkaj, že vypadám úplně jako můj fotřík. Nechápu, proč ty hnusný twispovský geny musej bejt tak dominantní. Ve dnech svýho mládí bejvala máma ta nejnádhernější ústní chiruržka ve městě. A všichni moji příbuzní z Olsonovic strany sou potěchou pro oko (s jedinou výjimkou strejdy Larse, kterej není potěchou v žádným ohledu).

Díkybohu mám nevlastní ségry, dvojčata, a obě sou to výstavní kusy. Takže bejt Twispem ještě člověka neodsuzuje doživotně do kategorie „sexuálně nežádoucí“. Miren a Nerea provozujou s Nereiným manželem cirkus v Argentině, takže je vídám jen zřídkakdy.

Fotříkovi je čtyřicet šest a jeho dcerám jednatřicet.

Spočítat si to můžete sami.

Pokaždý, když se moji rodiče hádají, čuju ve vzduchu r-o-z-v-o-d. Žasnu, že někdo může vydržet v chomoutu celý měsíce, nedej bože roky. Žádná holka se mi nikdy nelíbila dýl jak dva tejdny. Celá ta záležitost začne člověka časem tak děsně unavovat! Proto uvažuju, že se stanu rozvodovým právníkem. Džob je to stabilní (obzvlášť v Nevadě), poměrně lukrativní a zajišťuje vám vytrvalej přísun čerstvě vosamělejch koc, který potřebujou utěšit.

DUBEN

ČTVRTEK, 1. DUBNA

Katastrofa na obzoru: fotříkovi právě začla krize středního věku. Ukončil svý dlouholetý angažmá v kasinu Normandie! Jeho vysvětlení: „Nechci, aby se ze mě stal ubohej starej komickej žonglér.“

Stěhuje se do L. A.!

Hodlá se stát hvězdou vlastního televizního sitkomu na kabelovce!

A jako by to celý ještě nestačilo, vytasil se s nápadem, že nás tam vodvleče s sebou!

Ne, todle fakt není žádnej úděsnej aprílovej žertík.

Ten kretén má v úmyslu vyrvat svoji rodinu z kořenů a kompletně rozvrátit naše životy, a to kvůli nepatrný šanci, že udělá kariéru v telce. Nějak se zkontaktoval s totálně vodvařenou stanicí RIM (retardové, imbecilové & magoři?) Network, jejíž jedinej programovej „hit“ předvádí pokérovaný křupany, co si vylepšujou pickupy děsně předimenzovanejma pneumatikama, uši rvoucíma reprákama a dalšíma hovadskejma vychytávkama.

Tuplovanej děs! Fotříkovi se nějak povedlo zpitomět mámu, aby ho v tom nápadu podpořila.

SOBOTA, 3. DUBNA

Zaskočil za mnou kámoš Zack, abysme vyladili strategii. Naplánovali sme to tak, že budu přebejvat u nich doma, dokud nevodmaturuju nebo se neožením — záleží, co přijde pozdějc. Jeho rodiče sou v balíku, takže bych pro ně neznamenal žádný břemeno. Mají velkej pokoj pro hosty a bazén (moje minimální požadavky). Problém spočívá v tom, že Zack je momentálně s rodičema na kordy. Nelíbí se jim jeho holka, poněvadž není katolička. Navíc nejde zrovna o kavkazskej typ (je tak trochu thajskýho původu). Takže se Zack možná bude muset rozhodovat mezi Mai (krasavice, lepý tvary) a mnou (věrnej kámoš už od školky). Bohužel dobře vím, jak bych se rozhod sám, i když pořád doufám, že Zack je menší sobec.

NEDĚLE, 4. DUBNA

Znepokojivá textovka od Zacka. Chce po mně, abych napřed donutil svý staříky k souhlasu s naším plánem, než se odhodlá k natolik extrémnímu kroku, jako že dá Mai kopačky. Nedá se říct, že bych mu to vyčítal. Sakra, může bejt něco horšího, než lízt do zadku vlastním rodičům? I když, proč by mi to vlastně neměli odkejvat? Las Vegas je jedinej domov, kterej sem kdy poznal. Narodil sem se tady a sou tu i všichni moji kámoši. Nevytáčí mě, že se vám tu v létě vaří mozek uvnitř lebky. Zvyk jsem si na to! Proč bych se měl stěhovat do nějaký zasmogovaný přelidněný metropole jenom proto, aby moh fotřík dosáhnout 0,02 Nielsenova ratingu, než ho potupně zruší?

PONDĚLÍ, 5. DUBNA

Moji rodičové právě vyhráli cenu Benita Mussoliniho za domácí fašismus. U snídaně sem nasadil krotkej synátorskej ksichtík a vytasil se s nápadem, že bych bydlel u Zackovejch.

„V žádném případě,“ prohlásil fotřík. „To je absurdní myšlenka. Nemůžem nechat čtrnáctiletého fracka žít docela samotnýho a bez dozoru.“

„Za dva měsíce mi bude patnáct, tati. A nedělals náhodou přesně to samý, když ti bylo patnáct?“ upozornil sem.

„To byla naprosto jiná situace.“

„A v čem to jako bylo jiný?“

„Bylo to jiný, protože jsem měl rodiče, kteří zvysoka dlabali na moje blaho.“

„Scotty, já myslím, že se ti v L. A. bude líbit,“ přidala se máma. „Zkrátka tomu musíš dát šanci.“

Nebudu vás unavovat zbytkem týhle konverzace, která v podstatě spočívala v tom, že já žebronil, a voni odmítali sebemíň ustoupit.

Je třeba si přiznat krutou realitu. Nesu si prokletí tý nejhorší sorty rodičů: milujících a pečujících. Jsem jejich jedinej společně počatej potomek, takže suchý zip rodičovskýho sevření drží jak přibitej. Tak například moje máma se ve mně přímo vidí. A je to tak už ode Dne Jedna, kdy sem ji při svým příchodu na svět málem zabil. Bohužel, jsem zřítelnicí jejího oka. Ve fotříkově pohledu je možná často znát špatně skrývaný znechucení (jde o monumentální kolizi dvou rozdílnejch kultur), může ale někdo pochybovat o tom, že sem mu pevně uvíznul přímo ve středu jeho železem pobitýho srdce?

Kruci!

Proč mě pánbu nemoh vobdařit normálníma twispovskejma staroušema, který už po nespočet generací přistupujou ke svým dětem s nepřátelským nezájmem?

KVĚTEN

ÚTERÝ, 4. KVĚTNA

Pořád doufám, že se z týhle noční můry probudím, ale všecko je to čím dál tím horší. Jedinej domov, co sem kdy poznal, mi právě prodali přímo pod nosem. Ani ne za týden! Nafrněná realitní agentka navrhla, abych „zredukoval binec“ ve svým pokoji kvůli „usnadnění prodeje“, já se jí na to ale jednoduše vydlábl. Aby se mi pomstila, dala hlášku fanklubu Nicka Twispa. (Jo, taková organizace fakticky existuje.) Jeden bohatej, ale očividně duševně nevyrovnanej pár z Dallasu okamžitě kejvnul na plnou cenu. Jsou celí bez sebe, že už brzy budou dovopravdicky pobývat ve stejným domě, kde si jejich oblíbenej bavič kdysi převlíkal spoďáry. Předmět jejich zbožňování mezitím vylítl z klícky. Prej je v L. A., kde ho pohlcujou nekonečný porady se scenáristama. S mámou mluví každej večer, já ale tomu pitomcovi odmítám zvedat telefon. Má velký štěstí, že jsem si nikdy neuspořil ze svý apanáže ani cent, jinak bych teď vážně uvažoval o tom, že si najmu pár ostrejch hochů, aby mu zpřelámali haksny.

ČTVRTEK, 6. KVĚTNA

Už jenom čtyři tejdny školy a pak, pokud se naplní máminy výhrůžky, z tohohle státu vyfičíme. Už začala pakovat! Nedal by se tenhle splašenej vlak ještě vykolejit? Rupnul bych klidně ze všech předmětů, jen kdybych nebyl tak zatraceně soutěživej, že musím ve všem excelovat. Ta trojka z těláku mě pořád žere, protože i Lucienovi, kterej přišel na tenhle svět s velkým nápisem TOTÁLNÍ NEMEHLO vyraženým na prdeli, se nějak podařilo uhrát dvojku. Je to snad moje chyba, že cítím nutkání prokládat ty hodiny oblbujících cviků a driblování občasnou sarkastickou poznámkou? Copak to moje třídní šaškování nepomáhá zmírnit nudu i ostatním — včetně učitelů? To musíme bejt všichni atletický tupohlavi se zakrnělým jazykem? Trenér Wilson toho bude litovat, až se ze mě stane prominentní rozvodovej právník a nabídnu svý služby jeho manželce — gratis!

SOBOTA, 15. KVĚTNA

Slunečno a příjemných třiačtyřicet stupňů. Turisti sou z toho celí poblblí, ale pro nás pouštní krysy žádnej problém. Se Zackem sme si natáhli plavky a proklouzli do hotelu Mandalay Bay. Dali sme se do řeči s pár senzačníma kočenama ze Seattlu, co se tam rozvalovaly u bazénu. Hodně slabý opálení, takže nám bylo hned jasný, že sou to nějaký lonťačky, co sem právě dorazily a chtěj si trochu užít. Rodiče někde roztáčeli ruletu. Těžký flirtování ze strany Zacka, kterej už dosáhl pokročilýho stupně ve svlíkání bikin. Taky sem přispěl pár fórkama, jenže mezi těma polonahejma krasavicema sem byl najednou celej nervózní a zaraženej. Znáte to, když je všecko vystavený na odiv a pro představivost toho zbejvá jen docela málo. Zack se snažil vyloudit pozvání nahoru do jejich pokojů, ony ale chtěly proklouznout do dospělácký sekce Moorea Beach Clubu, kde choděj všichni nahoře bez. Prubnuli sme to, jenže nás načapali lidi z ochranky, holky odvlekli zpátky k hotelovýmu bazénu a nás z areálu vykopli. Zack to chtěl zkusit v Normandii, tam mě ale všichni znaj už od doby, co mi bylo pět dní. Takže sme šli do Flaminga (naše stará spolehlivá zašívárna) a jezdili po vodních skluzavkách. Oba sme se shodli, že to bude děsná škoda, až to tu strhnou, obzvlášť když právě tady přišel Zack o panictví, konkrétně na šestnáctým poschodí s neznámou mladistvou turistkou z Arkansasu. (Jo, v tom rozrušení se jí nějak zapomněl voptat na jméno.)

PÁTEK, 28. KVĚTNA

Už jenom jeden tejden školy! Balení postupuje v neztenčený míře po celým domě s výjimkou mýho pokoje, kde navzdory všem úpěnlivejm prosbám a výhrůžkám odvážně pokračuje běžnej život. Ani náznak, že by mí takzvaní přátelé chystali nějakou rozlučkovou párty na moji počest. Copak jim nedochází, že jejich životy budou možná už brzo Definitivně Scotta Prostý?

ČERVEN

SOBOTA, 5. ČERVNA

Takže je teď ze mě oficiálně druhák. Fakt bomba. Todle píšu v domě totálně vočesaným od veškerýho nábytku. Dokonce i moje privátní svatyně byla napadena a popleněna svalnatejma gorilama v modrejch stejnokrojích. Jeden měl dokonce tu drzost komentovat můj hudební vkus, když strhával plakát těch punkovejch divošek Bikini Kill. Všecko to šoupli do velkýho náklaďáku a odvezli do skladiště v Los Angeles. Přišli sem a zas vodešli čističi koberců a nechali po sobě všudypřítomnou vlhkost a cizí průmyslovej smrad. Je to, jako by někdo právě chirurgicky odstranil celej můj dosavadní život.

Nuže, jak vypadá plán?

Dneska v noci zůstanu tady ve spacáku, máma přespí ve volným pokoji v Normandii. Zejtra ráno předá klíče novejm vlastníkům a pak už vyrážíme po dálnici vstříc „našemu novému životu“ v L. A. — teda za předpokladu, že dneska v noci nevrazím hlavu do trouby a nevotrávím se plynem. (To by ovšem naše trouba musela bejt plynová, a ne elektrická.)

Takže je to nejspíš pravda. Doopravdicky se stěhujem. Doufám, že to naše uspokojí, až půjde můj život do hajzlu a já skončím na ulici jako metadonovej závislák nakaženej HIV. Pak si možná budou přát, aby mi tenkrát naslouchali.

A kde jsou všichni moji kámoši? To už sem pro ně jako vzduch?

20.10 — Cpu se popcornem z mikrovlnky a koukám na video na svým telefonu. Máma mě kontroluje každou půlhodinu, aby se ujistila, že sem neumřel nebo že nepořádám orgie na oslavu konce školního roku. Chtěl bych mít tolik štěstí.

20.47 — Právě sem obdržel tuhle divnou textovku od Jamie Dickensonový. „Mám pro tebe bobra. Jsem tam za 15 min.“

Nikdy sem ještě neměl možnost se seznámit s žádným bobrem, natož s tím Jamaiky Dickensonový, jedný z největších koček ve třídě. Neptejte se mě, co ji jen tak zničehonic motivovalo k něčemu tak potenciálně (pro ni) degradujícímu.

23.15 — Jamie se zpozdila skoro vo půl hodiny. Mezitím sem se propracoval do stavu neurotickýho očekávání, provázenýho křečema v žaludku a stoupavejma tendencema v rozkroku. Když se ozval domovní zvonek, vykasal sem triko z kalhot a šel otevřít. Jamie vstoupila zahalená oblakem těžký vůně a s objemnou taškou v ruce. Snad sem fakt nepřitáhla to zvíře?

„Čau, Scotte,“ řekla, ale do vočí se mi nekoukla. Že by byla taky nervózní?

„Čau, Jamie. Fajn, žes přišla.“

„Páni, tak ty se fakticky stěhuješ,“ vykřikla, když přelítla pohledem prázdnotu provlhlýho koberce.

„Jo, taky se obávám.“

„Tady,“ řekla a podala mi tašku.

Nakouk jsem dovnitř. Ukázalo se, že se v ní skrejvá černá kožená bunda.

„Co to jako má bejt?“ vykoktal jsem.

„To je tvůj bomber, Scotte. Vzpomínáš, půjčils mi ho, když jsme byli v sedmý třídě na školním výletě na Boulder Dam a v tý elektrárně byla taková děsná zima.“

„Hmm, vlastně ani ne.“

„Omlouvám se, že jsem si ho nechala tak dlouho.“

„Ále, to je v pohodě.“

„Nejspíš už ti teď nebude.“

„Nejspíš ne.“

„Nezajímá tě, proč jsem si ho celé ty roky schovávala?“

„No jasně, to víš že jo.“

„Schovávala jsem si ho, protože patřil tobě.“

„Aha. Když to říkáš.“

„Tobě to nedocvaklo, že jo?“

„Nedocvaklo co, Jamie?“

„Nedošlo ti, že jsem do tebe byla od páté třídy zabouchnutá!“

Stál sem tam načisto vyjevenej, zatímco Jamie Dickensonová začala přímo v našem voholenym obejváku natahovat moldánky. Nejspíš sem ji měl vzít do náruče, ale nikdy dřív sem žádnou brečící holku neobjímal.

„Jéžíš, Jamie, mně nikdy, pf, nikdy sem… hm, páni.“

„Teď se ještě kvůli mně cítíš trapně!“ zakvílela.

„Ale ne. Já, víš, fakticky mi to lichotí.“

Slzy tekly dál.

„Nemáš papírovej kapesník, Scotty?“

Žádnej kapesník v dohledu. Svlík sem si triko a podal jí ho. Zabořila do něj ten svůj rozkošnej nosík a vysmrkala se. Teď mám vod ní něco na památku.

„Páni, Jamie, mohlas něco říct. Teda jako… o tom, no, že se ti líbím.“

„Pro případ, že sis toho nevšim, velevážený Scotte Twispe, snažím se tě uhnat celé poslední dva roky!“

No, nejsem zas tak úplně tupej. Vycítil sem ze strany slečny Dickensonový jistý potenciálně milostný vibrace. Skrýval se v tom ovšem drobnej háček. Jamie byla nádherná modrovoká blondýna a hrozně moc mi připomínala moji mámu. Taky něco na jejím chování a vystupování zacházelo na můj vkus až příliš daleko na zapovězený oidipovský území. Dokonce měla i stejně dokonalej chrup jako máma. Byl sem ten nejnadrženější puberťák široko daleko, ale rozhodně ne vochotnej nabrnknout si čtrnáctiletou verzi paní Twispový. Tohle celý bylo ovšem příliš komplikovaný a privátní, abych to Jamie vysvětloval. Tak sem radši předstíral nechápavýho.

„Sakra, Jamie, nějak sem si toho nikdy nevšim.“

„A teď mě navždycky opouštíš!“ zavzlykala.

„Možná ne navždycky, Jamie. Počítám, že fotřík v telce pohoří. Nejspíš budem za pár dní zpátky.“

„Tomu moc nevěřím, Scotty. Můj táta dodává jídlo do Normandie. Povídal, že tvůj otec je jako žonglér odvařenej. Prý mu padaj míčky na všecky strany. A jeho fóry taky nejsou moc srandovní.“

A do prdele! Tím by šlo do hajzlu fotříkovo živobytí i moje sny o nákladným vzdělání na elitní východní univerzitě. Takže jeho nejspíš čeká fronta na úřadě pro nezaměstnaný a mě některej státní ústav.

Měl sem ovšem na Jamie ještě jeden dotaz. „Prosím tě, jaks to napsala toho bombera v tý svý textovce?“

Začervenala se. „Na pravopis jsem fakt hrozná. Píše se bomber s é nebo bez?“

„S é. A navíc ještě s jedním em.“

„No, tak to vidíš. Jsem beznadějný případ.“

Děsně svůdnej úsměv. Objali sme se a ona mi na rozloučenou lípla napůl vášnivýho hubana na rty. Taky mě přinutila jí slíbit, že jestli se někdy zasnoubím, napřed si vočíhnu, jestli je pořád ještě k mání, než do toho fakticky praštím. To bylo to nejmenší, co sem moh udělat pro holku, která ke mně tolik let planula láskou.

No páni, taková kost a považuje mě za neodolatelnýho. Sakra příznivý znamení. Můj budoucí milostnej život bude nakonec možná přece jen větší bomba, než sem předpokládal!

NEDĚLE, 6. ČERVNA

Na cestě do L. A.

Takže sešup mezi houmlesáky je definitivní. Máma dřepí za volantem audi, já načuřenej na vedlejším sedadle. Doufám, že ještě nezapomněla všecko ze svejch dentistickejch dovedností, pro případ, že se bude muset už brzo vrátit zpátky do hokny.

Podle plánu máme přespávat i s fotříkem v domě pro hosty u strejdy Tylera, než máma najde nějakej pronájem. Říkám mu strejda Tyler, ale ve skutečnosti je to můj bráchanec. My Twispovci zřejmě cítíme nepřekonatelný nutkání komplikovat vzájemný příbuzenský vztahy. Tak třeba strejda Jake neměl tušáka, že je taky Twisp, dokavad nedosáhl zhruba mýho věku. Do tý doby se považoval za jakýhosi cizáka ménem Noel Wescott. Je to taky Tylerův strejda, i když jsou asi tak stejně starý.

Jak je vám bezpochyby známo, Tyler je světově nejprofláklejší a nejuznávanější ze všech Twispů. Jen pro případ, že ste poslední dekádu strávili v jurtě kdesi v Mongolsku, tady je stručnej nástin jeho dosavadního života: Hvězdnej quarterback na Jihokalifornský univerzitě. Neporaženej a národní šampion ve třetím i čtvrtým járu. Vítěz Heismanovy trofeje. Jednička draftu při rozšiřování týmu losangeleskejch Rudejch obrů (pomenovanejch po těch velkejch červenejch šalinách, co si to dřív hasily losangeleskou kotlinou, než ji úplně ucpaly auťáky). První sportovec v historii, co podepsal kontrakt na miliardu dolarů (dokonce mu vysolili i částečný vlastnictví týmu). Ve třetím zápase regulérní sezony ho sejmul stopadesátikilovej obránce. Ze spodka tý hromady se vyštrachal s komplikovanou zlomeninou levý nohy. Kostní dřeň napadla infekce (osteomyelitida), což mělo za následek amputaci nohy nad kolenem. Upad asi tak na pět minut do těžký deprese. Teď je z něho generální ředitel celýho klubu. A taky prominentní nezávislej investor. Financuje vlastní nadaci, která pomáhá sportovně nadaný fakanům z chudejch rodin. Přebejvá na mnohaakrovým pozemku za dvaatřicet milionů v Pacific Palisades. Nikdy se neoženil, skromně si vystačí randěním s filmovejma hvězdičkama, královnama krásy, playmate měsíce a dalšíma pro běžný smrtelníky nedostupnejma krasavicema. Zmínil sem se, že měří metr dvaadevadesát a je nadmíru pohlednej? Ten chlap by měl očividně podstoupit test DNA, aby dokázal, že fakticky pochází z trpasličího kmene Twispů, proslulýho tuctovými ksichty. (Já pořád ještě bojuju, abych to vytáh na metr sedmdesát.) Kdyby Tyler nebyl můj údajnej příbuznej, nejspíš bych měl sto chutí ho z čirý závisti vodpravit.

16.30 — Asi tak před hodinou sme dorazili kamsi na okraj L. A. I když je neděle, dálnice sou totálně ucpaný (vracející se lufťáci?). Napsal sem Tylerovi textovku, že sme zasekaný v zácpě a nejspíš to nestihnem včas na večeři. Poslal mi zpátky adresu v Rancho Cucamonga a řek nám, ať tam zajedem a čekáme. Zadal sem adresu do GPS aplikace na svým telefonu a ta nás nasměrovala na velký parkoviště vedle nějakejch skladišť. O patnáct minut později tam dosed Tyler se svojí nablejskanou stříbrnou helikoptérou. Jeden jeho poskok zůstal v mámině autě, zatímco my se zapasovali do toho vibrujícího lítajícího stroje s Tylerem za kniplem. To nám na klidu zrovna nedodalo, strejda nás ale ujišťoval, že už pilotuje celý leta. A pak sme se najednou odlepili vod země a nakloněný na bok jak plachetnice se vznesli do vzduchu.

Když si to šinete v nízký výšce nad L. A., jasně vidíte, jak to nekonečný město vyplnilo každej koutek a skulinu mezi oceánem na západě a horama na východě. Učiněnej obraz lidstva stiženýho amokem. Člověku se ani nechce věřit, že je na světě dost benzínu pro pohon všech těch aut, co si to svištěly po tý ohromný silniční síti. Letěli sme k vysokejm barákům v centru L. A. a potom to střihli doleva. Po pár minutách jsme se šikovně vyhli párku vysokejch palem a dosedli na Tylerově helipadu, hnedka za jeho tenisovým kurtem a poblíž příkrýho útesu, kterej spadá k Pacific Coast Highway. Sotva sme se vyškrábali z helikoptéry, podával nám nějakej děsně velkej černoch vysoký sklínky ananasovýho džusu s ledem.

„Vítejte v L. A.,“ povídá.

Tylerův dům pro hosty není žádnej stísněnej krcálek nad garáží. Stojí uprostřed honosně vyfiknutý zahrady a je o poznání větší než náš barák ve Vegas (kterej ta nafrněná realitní agentka napočítala na tři sta padesát čtverečních metrů). Máme tu vlastní patio s dlouhým bazénem, odkud se nabízí úžasnej výhled na modravý Pacifik. Můj pokoj je vybavenej obří betlí, kde by se v pohodě vyspali aspoň čtyři lidi a ve který nejspíš umřu osamělostí. Ocenil sem, že moje ložnice je situovaná na opačný straně domu, než kde tábořej máma s fotříkem.

Můj dlouho postrádaný otecko mě srdečně objal, když sme se všichni shromáždili na Tylerově verandě, kde nám šéfkuchařka pána domu Lori klohnila grilovaný steaky ve venkovní kuchyni, která by bez problému strčila do kapsy kdekterou restauračku. Pro případ, že vás to zajímá, Tyler si to vyšlapuje se sotva znatelným kulháním na umělý haksně, která stojí víc jak novej lexus. Představil nás Ambrosii, úchvatný zrzatici, která provokativně vystavovala zvědavejm pohledům rozsáhlý plochy svýho profesionálně vopálenýho hrudníku. Mixla mi „panenskej“ džusovej střik, kterej, jak sem rychle odhalil, byl asi stejně tak panenskej jako vona.

„Tak jo, Scotty,“ řek fotřík, „trochu si zažonglujem. Volíš zbraně.“

Fotřík nejspíš propad nostalgii (nebo vyzunk pár koktejlů přes obvyklou míru). Tuhle hru sme spolu hrávali v dobách, kdy sem ještě myslel, že je to ten nejsuprovější táta na světě. Vždycky sem mu určil, s čím má žonglovat, a za chvíli už vzduchem lítaly popelníky, stolní lampy, toustovače nebo třeba zahradní lehátka.

„Tak co kdybys šel do těch steaků, tati,“ odpověděl sem a ukázal na tác s tlustejma flákama syrovýho masa.

Tahle volba se nesetkala s velkým nadšením.

„Ale no tak, vyber něco jiného, Scotty,“ protestovala máma.

„První slovo platí,“ odsekl sem.

A tak začal fotr s nasraným ksichtem pohazovat steakama, až měl pazoury celý vod krve. Když skončil, vrátil maso na tác a beze slova se vodkráčel proměnit zpátky na člověka.

Ustrkával sem svůj střik a předstíral, že sem si nevšim pohoršenýho pohledu v očích strejdy Tylera.

Tak hele, já se neprosil, aby mě zvali na tuhle párty. Z mýho pohledu sem tu něco jako válečnej zajatec.

PONDĚLÍ, 7. ČERVNA

Když sem se dneska ráno vypotácel ze svýho pokoje, našel sem Tylera a toho obrovitýho černocha v kuchyni s mojí mámou, jak ochutnávaj její proslulej grilovanej grep. Tyler nás představil.

„Tohle je Marcus Swandon, můj osobní trenér.“

To méno sem už někde slyšel. „Nejste vy náhodou ten chlápek, co…?“

„Jo,“ uchechtl se. „Já sem ten frajer, co zlámal Tylerovi nohu.“

„Fotbal je drsný sport,“ okomentoval to Tyler. „Marcus byl na svým postu jeden z nejlepších.“

„Tyler mi říká osobní trenér,“ vysvětlil Marcus, „ale ve skutečnosti mi solí lováče, abych ho chránil před lidma, co by mu chtěli přerazit tu druhou haksnu.“

„To jako že mu děláte bodyguarda?“ zeptal sem se.

„Tak něco,“ odvětil. „Takže buď od tý lásky a chovej se slušně, ať tě nemusím srovnat.“

Marcus si dělal čurinu, ale byl to asi ten poslední chlap na planetě, kterýho bych si přál nasrat. Okamžitě sem se rozhod, že si seženu stejnýho ranaře, aby mi kryl záda, až budu jednou bohatej a slavnej.

„Jo, Scotte, všim sem si, že ses včera večer poflakoval po kraji útesu,“ řek Marcus. „Máme radši, když hosti zůstávají na týhle straně kamenný zdi — pro jejich vlastní bezpečí.“

„Aha, jasně. Tak jo.“

Marcus předložil svůj požadavek zdvořile, za jeho slovy ale stálo sto padesát kilo svalnatý autority.

„Scotty,“ řekla máma, „jdi se mrknout do garáže.“

V garáži nebylo zaparkovaný, jak sem doufal, zbrusu nový Porsche Carrera GT, zato ale naprosto fantastický černý horský kolo. Na řídítkách visela cedule s nápisem: „Užij si průzkum okolí. S láskou táta.“

Vrátil sem se do kuchyně a poděkoval mámě za dárek.

„Měl bys zaskočit za tátou a poděkovat jemu,“ odpověděla. „V brašně je helma a zámek. Musíš mi slíbit, že si tu helmu pokaždé nasadíš.“

„No jo.“

„Co to mělo být?“ zeptal se Marcus ostře.

„Ano, maminko. Slibuju.“

Nejen že sem válečnej zajatec, navíc teď ještě žiju v policejním státě.

Vzal sem si toast a zkontroloval telefon, jestli mi nedošly ňáký zprávy. Počet textovek z celýho státu Nevada nula. Takže je to oficiální: pro svý kámoše už sem prakticky mrtvej.

14.25 — Rám kola byl pro mý trpajzličí nohy moc velkej, ale přizpůsobil sem si sedlo i řídítka, jak to jen šlo. Projel sem se po okolí, který je tak nóbl, až z toho přecházej zraky. Spousta bohatejch lidí, co si vozí prdel v exotickejch fárech, zatímco jejich pomocný síly si to kolem drandí v otlučenejch kraksnách. Počet zpozorovanejch děcek mýho věku nula. Dokonce i uprostřed dne tu teplota s bídou vyšplhá přes dvacet stupňů. Ten šírej oceán hnedka za rohem podle všeho funguje jako laciná klimatizace. Jak sem si to šinul na jih k Santa Monice, míra okázalosti postupně klesala. Zastavil sem v 7-Eleven, abych si koupil čokoládovou tyčinku, a když sem vylez ven, můj skvělej novej bicykl byl fuč. Voni mi ho normálně čórnuli ani ne za minutu! Ten těžkej zámek sem nechal v garáži. Do řiti.

19.48 — Drsnej sprduňk vod fotříka, že sem ztratil to nový kolo. Jako by to byla moje chyba, že sme se přestěhovali do čtvrti prolezlý kriminalitou. Dostalo se mi informace, že stálo čtrnáct set doláčů (fotřík jako obvykle přeplatil) a nový nedostanu. Ne, nehodlá zjišťovat, jestli to pokrývá Tylerova domovní pojistka. Ani se nepotáhne „ten flák cesty“ až do El Monte (ať je to, kde chce), aby vyštrachal ze skladu mý starý kolo. Všecko je na hovno a já neshledávám jedinej důvod, proč bych se neměl vrhnout z toho Tylerova útesu — i kdybych tím měl nasrat Marcuse.

ÚTERÝ, 8. ČERVNA

Z Nevady furt žádná textovka. Začínám mít pocit, že se mi možná nedostává dostatečně okouzlující osobnosti. Sarkasmus podle všeho není ten pravej tmel, kterej vytváří přátelství až za hrob. Ukažte mi ale Twispa, co nemá prořízlou držku, a já vám ukážu kapitálního podfukáře. Dokonce i z filantropickýho strejdy Tylera vypadne občas ňáká ta jízlivost, tomu zas ale chybí noha. Řek mi, že protézy jsou už dneska lepší, než bejvaly dřív, ale ani zdaleka ne dokonalý. Lidi sou od přírody uzpůsobený k tomu, aby chodili po vlastních haksnách a ne po pahýlech stehenních kostí. Pokud je povrch takovýho spojení moc tvrdej, vyvolává tlak z chůze bolesti. Pokud je moc měkkej, dochází zas k nadměrnýmu tření, který pak může způsobovat kožní oděrky a bolestivý vředy. Když se to tak všecko vezme kolem a kolem, je ten chlap k Marcusovi zatraceně velkodušnej. Povídal, že mu Marcus nejspíš prokázal službu, když zaseknul jeho kariéru tak brzo, protože spousta profíků končí s poškozením mozku kvůli všem těm řachám do hlavy, co utrpí na hřišti. Dokonce i s jednou nohou může chodit líp než spousta vysloužilejch quarterbacků, který složili třeba víc než stokrát.

Drsnej způsob, jak si vydělávat na složenky, i když vám zajišťuje obrovskou popularitu mezi babama. Jsem rád, že mám nulový atletický geny, což můžu jasně doložit známkama z těláku.

STŘEDA, 9. ČERVNA

Fotřík si vzal dopoledne volno, aby se šel s mámou kouknout po nějakých domech k pronajmutí. Při snídani se mě zeptal, jestli už sem si začal hledat letní brigádu.

„To je nápad,“ odvětil sem. „Že bych každý ráno vylez z tohodle paláce za dvaatřicet mega, nased do busu a vodjel do práce obracet hambáče za minimální mzdu?“

Fotřík mě upozornil, že sice žiju v „obrovském luxusu“, ale nic z toho „mi neříká pane“. Prej když byl kluk, míval hafo všelijakejch brigád a „tyto zkušenosti ho značně obohatily“.

„A jak konkrétně?“ zeptal sem se. „Jak ze mě může nějaká podřadná, otupující hokna za pár drobáků udělat lepšího člověka?“

„Tak třeba tě to naučí troše vděčnosti za to, co máš!“

Fotřík je tak předvídatelnej. Všecky ty jeho životní moudra sou jak z příručky Despotický rodičovství pro tupany.

Beznadějně uvízlej na týhle pěstěný skalní výspě a unuděnej k zešílení sem se pustil do řeči s jedním Tylerovým mexickým zahradníkem. Povídal, že by mi možná moh schrastit kolo za pětadvacet doláčů. Dal sem mu dvanáct ze svejch hubenejch rezerv jako zálohu. Zbytek, doufám, vysomruju vod mámy.

Odpoledne jsem strávil četbou brožury s názvem Přijíždíte do L. A., co sem našel. Je to turistickej průvodce plnej informací vo zdejších pozoruhodnejch lokalitách, který bych moh navštívit, pokud bych byl dost starej na řidičák (a měl vlastní fáro). Moc sem toho nepřelouskal, protože sem dřepěl vedle Tylerova bazénu, kde se rozvalovala naprosto úchvatná koc ménem Mallory nahoře bez. Kozy teda měla moc hezký, i když sem předstíral, že si jich nevšímám. Školí se na zdravotní laborantku, páč její nos je prej „na modeling příliš zavalitý“. Řek sem jí, že mně se zdá pěknej.

„Ne, zlato, na fotkách vypadá jak vetřelec z vesmíru.“

Ani si ho nemůže nechat předělat, protože to odporuje jejímu náboženskýmu přesvědčení.

Zeptal sem se jí, jestli má Tyler fakticky takovou spoustu bab, jak všichni vykládají.

„Bože, no jasně. Vůbec nechápu, jak si ten chlap dokáže zapamatovat všecky naše jména.“

„A tobě nevadí ta, hm, konkurence?“

„Jasně že jo, brouku. Hnedka bych se za něj vdala, jenomže to platí pro půlku holek v L. A. Člověk na to nemůže moc tlačit, jinak mu Marcus zatrhne vstup na pozemek.“

Usoudil sem, že tohle si přímo říká o kurážnej výpad.

„Já sem Tylerův přímej bratranec. Nechtěla by sis se mnou vyrazit?“

„Ty jseš ale sladkej. Soráč, zlato, ale kdybychom si někam vyšli, nejspíš bych se neudržela a vyjela bych po tobě. A pak by mě na zbytek života ocejchovali jako sexuální deviantku.“

ČTVRTEK, 10. ČERVNA

Úžasný zprávy! Ten fotříkův televizní sitkom totálně vybouch. Vedení stanice bylo pilotním scénářem zhnuseno, a celá dohoda padla!

Šest těžce přeplácenejch pisálků se mořilo celý tejdny a nedokázalo vypotit dvaadvacet minut materiálu, kterej by uspokojil nějakou podřadnou kabelovku. No není tohle žalostný?

Fotřík se vrátil dom v tý nejčernější náladě, v jaký sem ho kdy vi-děl — a to tady mluvíme o chlapovi, kterej aspiruje na cenu Kyselá prdel roku. Radši sem se zašil do svýho pokoje, abych se vyhnul palebný linii.

Právě sem poslal všem svejm proradnejm kámošům ve Vegas textovku, že se možná už brzo vrátím. Ne že by o to kdokoli z nich projevil sebemenší zájem.

20.46 — Fotřík konečně pustil telefon z ruky. Vyrazil producenty, pisálky, svýho osobního asistenta, šéfa propagace, právníka i svýho agenta. Do análů showbyznysu se tahle událost nejspíš zapíše jako Masakr čtvrteční noci. Sem si jistej, že by dal padáka i mně, kdyby k tomu měl ze zákona právo.

PÁTEK, 11. ČERVNA

Zatím fotřík úspěšně odolává tlakům, aby naházel všecky krámy znova do auťáku a vyrazil zpátky směr Nevada. Máma na dnešek naplánovala záchrannou operaci s návštěvou masérky, aby uvolnila jeho stresem trýzněný tělo. Osobně mám pocit, že by měli začít s análním svěračem.

Dobrá zpráva je, že Miguel si to fakticky přihasil s tím kolem za pětadvacet babek. Je to v podstatě splácanina kupy různejch nesourodejch a nedůvěryhodnejch součástek, namontovanejch na starý, ale solidní rám značky Schwinn. Líbí se mi, že někdo přestříkal všecky rezatý fleky fluoreskující žlutou barvou, a ani se neobtěžoval napřed odstranit podkladovou silniční špínu. Gumy ale udržej vzduch, řazení se hejbe a brzdy (většinou) fungujou. A ten rám mi sedí daleko líp než u toho fotříkova předraženýho monstra. Nepodařilo se mi vytáhnout z mámy těch třináct dolarů, takže sem musel Miguelovi zaplatit svým starým iPodem. Tím pádem si teď užívá mýho vybranýho a sofistikovanýho hudebního vkusu, zatímco okusuje nůžkama živý ploty.

16.10 — Právě sem se vrátil z dlouhý projížďky na kole po plážích Santa Monicy a Venice. Velice příjemný, až na ty chodce, který si to se sebevražednou zarputilostí vykračujou po cestách jasně označených „Pouze pro cyklisty“. Dvě sebestředný maminy si tam strkaly golfáče s harantama jedna vedle druhý, a snažily se mě tak vytlačit z cesty na písek. Musel sem na ně zařvat, poněvadž pokud existuje nějaká věc, kterou můj bicykl netoleruje, pak je to další písek v ložiskách. Koukly na mě, jako bych byl na palici, a řekly, ať „tam hodím zpátečku“. Klidně bych si na ně votevřel držku, akorát že byly docela mladý a hezký, tak sem to nechal bejt. Je to fakticky hanba, že je kluk mýho věku takovým otrokem vlastních hormonů. Jsem si jistej, že kdybych moh pravidelně kopulovat s nějakou vstřícnou samičkou, získal bych daleko pozitivnější přístup k životu a dokázal v sobě rozvinout onu okouzlující osobnost, která by ke mně přitahovala přátele jako magnet. Lidi si zřejmě neuvědomujou, že mladíci mýho věku ho potřebujou zasunout do něčeho vlhkýho a teplýho MINIMÁLNĚ JEDNOU DENNĚ. A to nemluvím o dlani vlastní ruky.

SOBOTA, 12. ČERVNA

Solvang, Kalifornie. Právě když si člověk myslí, že život už ani nemůže bejt úděsnější, skončí v Solvangu. Je to malý město pár hodin jízdy vod L. A., který předstírá, že se nachází kdesi uprostřed Dánska. Máma usoudila, že tím pravým, co fotříkovi pomůže vytěsnit z hlavy krach jeho kariéry, je bezstarostnej výlet na venkov. Mě tam vodvlekli s sebou, možná aby mu moje přítomnost připomínala rodičovský závazky. Taky se mi dostalo soukromýho varování (od mámy), abych „byl hodný“. Pochybuju, že sem kdy vydržel bejt na někoho hodnej dýl jak pět minut vod chvíle, co mi bylo devět let. Nejlepším řešením bylo držet celou cestu pusu na zámek: tichá kupka protoplazmy skrčená na zadním sedadle.

Štrádovali sme si to po všelijakejch zdejších prapodivnejch obchůdkách a očumovali dánskej šunt pro turisty. Jsem napůl Skandinávec, moje nečistokrevná twispovská stránka ovšem tohle znovuspojení s rodovejma kořenama rozhodně odmítala. Troška toho vikinskýho znásilňování a drancování by jí byla po chuti víc. Oběd sme snědli v nejdánštější z tý kupy místních skandinávskejch paluší. Máma si dala aebleskiver (smažený tenisáky s džemem a cukrem), fotřík švédský masový kuličky s červeným zelím a já měl docela slušnej hamburger. Větrník, co sem do sebe nasoukal jako dezert, se blížil klasifikaci excelentní. Celou cestu zpátky sem prochrupčil, ale provoz prej byl příšernej.

NEDĚLE, 13. ČERVNA

Moje patnáctý narozeniny. Pořád ještě nejsem dost starej, abych moh podnikat cokoli zábavnýho.

Už trčím v tomhle bohem zapomenutým státě celej tejden. Oslavili sme to brunchem s Tylerem a další oslnivou kočenou jménem Cuya na jeho patiu (který máma důsledně nazývá „terasou“). Lori ještě s jednou kuchařkou makaly na přípravě hostiny ve venkovní kuchyni. Obě se tvářily dost nasraně, když sem se přišel zeptat, jestli by se tam nenašly nějaký cheerios. Nakonec sem se spokojil s omeletou s divokým tichomořským lososem a spláchl ji jedním z těch divnejch džusů značky Rakeťák s kombinovanou ovocno-zeleninovou příchutí, co maj posilovat mozkový funkce. Tenhle byl kiwi-celerovej.

Máme tady půlku června a všichni (kromě mě) sou zababušený do svetrů. Todle arktický počasí si můžou strčit víte kam. Zato sem se okamžitě naprosto zblbnul do Cuyi, kterou bych zařadil do kategorie „bolestně krásná“. Kůže jak jemnej porcelán, nekecám. Pochybuju, jestli by i sebedokonalejší mikroskop dokázal odhalit jedinej pór na jejím bezchybným obličeji. Máma i já sme ji užasle pozorovali celou dobu, co sme se ládovali. Cuya maká jako právnička v zábavním průmyslu a přišla sem kvůli pracovnímu pohovoru s fotříkem, i když bez ustání hňácala Tylerovu ruku a líbala ho pokaždý, když se zvedla, aby vobhlídla bufet. Chápu, že tenhle borec netrpí sklony k monogamii a hraje to na všecky strany, ale, ježíš, taková holka jako Cuya by snad mohla celý tohle soukolí na místě zastavit.

Tyler mi dal docela srandovní narozeninový přání. Uvnitř byla zbrusu nová padesátidolarovka. Dost slabota na miliardáře, ale jeho chyba to není. Máma ho aktivně odrazuje vod extravagantních dárků. Věda doposud neodhalila, co motivuje matky, aby tímhle způsobem sabotovaly svý potomky. Možná se bojí, že kdybych měl naditou šrajtofli, odešel bych z domu jednou provždy.

Po snídani, zatímco dospěláci vedli válečnou poradu stran fotříkovy hroutící se kariéry, já vyrazil na svým kole do hor Santa Monicy. Zpáteční cesta získala trochu hororovej nádech, když sem zjistil, že moje brzdy maj ještě okrasnější funkci, než sem původně předpokládal. Že si to hasíte fakticky rychle, poznáte, když předjedete maserati a chlápek za volantem na vás čučí, jako že to máte v hlavě pomotaný. V jedný vostřejší zatáčce sem si skoro přál, abych si byl nezapomněl vzít helmu. Naštěstí sem si na řídítka připevnil iPhone, takže to mám celý na videu, který sem právě umístil na Youtube. Pochopitelně sem ten link poslal mailem všem svejm nepřítomnejm kámošům.

19.47 — Právě sem se s fotříkem vrátil z narozeninový návštěvy kina ve Westwoodu. Je to univerzitní čtvrt, která se dřív nejspíš vyznačovala bohémskou atmosférou, ale teď už ji pohltily výškový budovy a unifikovaný obchoďáky konzumní Ameriky. V kině dávali nějakou špionážní slátaninu ve 3D v hlavní roli s maniakálním NicholasemCagem a hromadou bojechtivejch koc. Fotřík je zřejmě v lepší náladě. Možná už se i on v duchu smířil s tím, že se vrátí do kasina Normandie a k normálnímu životu ve Vegas. Nebo si třeba říká, že když dokázal uspět v showbyznysu takovej Nicholas Cage, tak jemu se to může povýst taky. Jeho plány sme neprobírali, protože sme nebyli schopný diskutovat o čemkoli důležitým.

Po večeři sem sfouknul patnáct svíček na svým narozeninovým dortu. Kdyby jich bylo o tři víc, moh bych sfouknout svíčky a hnedka vodsaď vyfičet. Dostal sem novou bundu a stodolarovou dárkovou poukázku do Apple Store. Žádnej skvělej kauf, ale lepší, než sem předpokládal. Už se nemůžu dočkat, až mi bude šestnáct a pořídím si řidičák. Patnáctka má pro člověka děsnou spoustu omezení. Nejste dost starý ještě ani na to, abyste si to legálně rozdali s kýmkoli jiným než sám se sebou. A ani tím si nejsem tak úplně jistej.

PONDĚLÍ, 14. ČERVNA

Miguel mě informoval, že si na mým starým iPodu vyměnil kompletně všecky písničky. Prej by radši poslouchal ten nejuřvanější fukar na listí než moji hudbu. Doufám, že je ten chlap v týhle zemi legálně, protože by byla fakt škoda, kdyby ho někdo naprášil imigračnímu.

Fotřík schůzuje v Tylerově domě s různejma lidma, kteří se sem sjížděj v samejch luxusních fárech. Před chvílí sem domluvil po telefonu se Zackem, kterej byl zrovna u bazénu ve Flamingu a lovil mezi mladistvejma turistkama. Tak tuhle letní brigádičku bych si rozhodně taky nechal líbit. Obvinil mě, že sem to video zrychlil, tak sem ho musel ujistit, že sem se ho ani nedotk.

„To pištění, tos byl ty?“

„Tak to ani náhodou, Zacku. Asi vítr.“

„No jasně. Tak co losangeleský kočeny?“

„Řídkej výskyt a prakticky nepolapitelný, s výjimkou ložnice strejdy Tylera, kudy se jich šinou nepřetržitý proudy. Nejspíš umřu v tomhle městě jako panic.“

„Tak pro to musíš taky něco udělat, ty koni. A ještě todle léto. Je to léto lásky.“

„Neproběhlo to náhodou někdy v šedesátejch letech?“

„Na to zapomeň, člověče. Je to teď a tady, a nevěřil bys, co právě sjelo po skluzavce. Musím jít, vole.“

Ze všech schopností, co jich na světě je, se Zackovi dostalo tý nejlepší: dokáže se bavit s holkama. Je snad nesmělej a má svázanej jazyk? V žádným případě. Je přátelskej, pohodovej a vyzařuje z něho sebedůvěra. Zatímco on je od přírody oslňující, já sem povahy spíš zádumčivý a odtažitý. A taková povaha je jak vyrytá do žuly: nikdy se nemění. Všichni kámoši, co znám už od školky, sou do puntíku stejný, jako byli tehdy. Jenom se míň pocintávaj, když pijou džus.

15.10 — Tragický zprávy. Fotřík se dal do kupy s ňákým novým producentem. Tentokrát jde vo ženskou jménem Veeva, která je velký zvíře u produkční společnosti s názvem Terra Ductile, co vyrábí hlavně filmy pro děcka. Když na ni strejda Tyler trochu zatlačil, souhlasila, že si nechá uvázat na krk ten fotříkův skomírající televizní projekt. Tady to začíná být zajímavý. Její příjmení je Saundersová, což, pokud se nepletu (a to se mi stává zřídkakdy), odpovídá ménu tajemný matky mejch nevlastních sester. Musím zjistit, jestli nejsou nějak spřízněný.

19.32 — Právě sem dostal sprďáka vod Marcuse, že jezdím na kole bez helmy. Čekal u garáže, když sem se vevalil dovnitř.

„Kde máš do prdele helmu?“ zeptal se ostře.

„Aha, soráč. Zapomněl sem.“

„Tys nezapomněl, Scotte. Tys nedodržel slovo, tos udělal. Slib je slib, pokud máš dost koule na to bejt chlap.“

Teď už mě začínal srát.

„A co je tobě po tom?“ zeptal sem se.

„Jednu věc si budem muset vyjasnit, Scotte. Já ti zvysoka kašlu na nějaký tvý omluvy. Mám ale rád tvoji mámu. A rozhodně nechci koukat, jak si vyplakává oči, až tě uvidí ležet někde na silnici s rozraženou lebkou. Vyjádřil sem se jasně?“

„Naprosto jasně.“

„Dobře. Takže ať už se s tebou nemusím rozčilovat.“

„No jo.“

„A proč se ti tam kejklá ten brzdovej kabel?“

Kromě toho, že je dost nepříjemnej šťoura, je Marcus taky docela schopnej mechanik přes kola. Popadl svý nářadí a za dvacet minut dostal mý brzdy zpátky do funkčního stavu. Zeptal sem se ho, kde se je naučil takhle spravovat.

„Když sem byl ještě kluk, podnikal sem s vyřazenejma kolama.“

„A kdes je sháněl?“

„Tak různě. Některý už byly starý a vyhozený. Jiný sem vyměnil za součástky. A některý sem čajznul bohatejm frackům, jako seš ty.“

„Nosils taky ten kýbl na kebuli?“

„Rozhodně bych ho nosil, kdybych mi za prdelí funěl takovej dráb, jako sem já.“

„Jasně.“

„Koliks vysolil za tudle rachotinu?“

„Dvanáct doláčů v hotovosti a použitej iPod.“

„Hmm,“ popotáhl frňákem. „Tak to nebyl špatnej kauf.“

ÚTERÝ, 15. ČERVNA

Zabloudil sem do kuchyně a našel tam mámu, jak servíruje Veevě Saundersový dietní snídani (grilovanej grapefruit, míchaný vaječný bílky, toast žádnej).

Pozdravila mě s udivujícím nadšením. „Ahoj, Scotty!“

„Hm, ahoj.“

Veeva byla další kalifornská blondýna. Furt vypadá docela slušně na to, že je jí už přinejmenším třicet. Žasl sem, jak může bejt takhle čilá a překypovat energií už vo půl desátý ráno.

„Ty si na mě nepamatuješ, co?“ zeptala se, zatímco usrkávala svůj bylinkovej čaj.

„No, vlastně ne.“

„Znám tvého otce už celou věčnost. Byla jsem u něj na praxi jedno léto ještě na vysoké.“

„Jaký to bylo?“

„Vážně zábavné, akorát že občas se choval tak trochu jako blbec.“

„To platí furt.“

Varovnej pohled od mámy.

„Myslím, že ti musely být tak čtyři, když jsem tě viděla naposled, Scotty. Potom jsem odešla do filmového byznysu a na normální život už mi nezbýval čas.“

„Veeva produkovala Pomstu Mazlíků,“ upozornila máma.

„Jo, slyšel sem, že je to dobrý,“ řek sem ve snaze vo zdvořilou konverzaci.

„Tak jak se ti líbí L. A.?“ zeptala se.

„Docela to ujde.“

„Jo, já vím. Je to těžké, někam se stěhovat ve tvém věku. Ztratit všecky kamarády. Bavily jsme se s tvou mámou o školách. Doporučila jsem jí tu, kam jsem chodila sama.“

„Ohromný.“

V žádným případě sem netoužil uvažovat teď v červnu o škole.

„Poslyš, Scotty, potřebovala bych na léto chytrého a schopného pomocníka. Měl bys zájem?“

Takže jak to tak vypadá, sehnal sem si džob. Budu nevolničit jako ten nejposlednější poskok ve Veevině kanclu ve Studio City. Plat činí deset dolarů za hodinu. Oděv ležérní. Můžu tam jezdit s fotříkem nebo mě tam bude vozit a vyzvedávat máma, pokud on zrovna nebude mít čas. Začínám příští pondělí. Moje první placená fuška.

Koukám, že mý bezstarostný mládí mizí v dálavách.

17.45 — Dneska odpoledne sem se povaloval s Mallory u Tylerova bazénu. Tentokrát na sobě měla i vršek vod plavek, protože ji Marcus informoval, že se vyskytly jakýsi stížnosti. Ujistil sem ji, že z mý strany teda rozhodně ne.

„Jasně, to mě ani nenapadlo. Nepředpokládám, broučínku, že jseš dost starej, abys měl za sebou bohatý milostný život.“

„Naneštěstí nikoli. Chuť by byla, ale příležitosti chybí.“

Zeptal sem se jí, jestli si hodně užívala sexu, když byla v mým věku. Vlezlý, to přiznávám, ale sem přímo nepřekonatelnej ve vyzařování empatie a zjistil sem, že většina lidí uvítá příležitost vylít si srdce. Nasaďte výraz upřímnýho zájmu a vrata zdymadla se rychle otevřou a zaplaví vás intimníma detailama.

„Vlastně ani ne, zlato. Chtěla jsem se líbit klukům, ale vůbec jsem netoužila se s některým z nich vyspat. A navíc jsem trpěla děsnou paranoiou, že otěhotním.“

„Jo, řek bych, že tohle holkám nejspíš dělá pořádný starosti.“

„Taky se to vždycky rozkřikne, když si to holka s někým rozdá, a potom hned člověka ocejchujou jako štětku.“

„To je hrozný. Kdyby všichni otevřeně mluvili o svejch sexuálních potřebách, bylo by na světě jak v ráji.“

„Takhle to v běžný společnosti nechodí, Scotty. Všecko, co se týká týhle oblasti, se musí držet pěkně pod pokličkou a pokud možno ještě s přídechem hanby — aspoň dokud neprolezeš střední školou.“

Ještě tři nekonečně dlouhý roky!

Na Mallory udělala moje nová práce ohromnej dojem. Povídala, že spousta hollywoodskejch potentátů začínala jako poskoci nebo poslíčci. Poradila mi, abych byl na každýho příjemnej, překonával se v úslužnosti a snažil se navazovat kontakty.

Řek sem jí, že pochybuju, jestli mám potřebnej drajv, abych se stal velkým hollywoodským hráčem.

„Jsem synem slavnýho otce,“ upozornil sem. „Většinou končíme jako drogový závisláci, mladiství sebevrazi nebo realitní agenti ve Valley.“

„Ále, z tohohle pravidla přece existuje spousta výjimek,“ ušklíbla se. „Celý tohle město je postavený na příbuzenské protekci. Měl bys být vděčný, že za tebe někdo ztratí slovo.“

20.10 — Fotřík se pro změnu vrátil domů na večeři včas. Právě žvejkal vepřovou kotletu, když ho máma zaskočila otázkou, proč je ještě nenavštívila jeho sestra Joan (Tylerova matka).

„Joanie, aha, no jo,“ odpověděl. „S tou je tak trochu problém.“

To už tak obvykle chodí u čistokrevnejch Twispů.

„My jsme ji něčím urazili?“ zeptala se máma.

„To nemyslím, miláčku. Ale pěkně se sesypala, když se tehdy Tyler zranil. Nejspíš zdědila hysterický tendence po mý mámě.“

To byla řeč o bábině Estelle z Oaklandu, kterou jsem zatím ještě nepoznal. Děda George (s tím sem se taky nikdy nepotkal) umřel před pár lety. Podle toho, co sem slyšel, mu přišel na pohřeb jedinej člověk, a to funebrák. Mívali sme jeho popel uloženej v krabici v garáži ve Vegas, ale nejsem si jistej, jestli přečkal i to stěhování do skladiště v El Monte. Možná ho máma přihodila na hromadu nepotřebnejch krámů pro charitu.

Fotřík se pustil do ohlodávání další kosti. Stres, jak sem si všim, v něm probouzí jeskynního člověka. „A úplně se Joanie zjančila, když Tyler najal Marcuse. Pokud vím, oznámila Tylerovi, že do jeho domu nevkročí, dokud tam bude Marcus. A mám takový podezření, že tohle uspořádání Tylerovi naprosto vyhovuje, protože moje ségra dokáže být parádní osina v zadku.“

„Stejně,“ namítla máma, „měli bychom ji navštívit.“

Máma si děsně potrpí na udržování vztahů s naším příbuzenstvem (včetně Olsonovskejch hord u nás na východě). Když ale před lety prvně potkala fotříkovu matku, bystře usoudila, že jedna návštěva u tý ženský je tak akorát.

STŘEDA, 16. ČERVNA

S mámou sme se vypravili na losangeleský letiště vyzvednout strejdu Jakea, kterej sem doplachtil érem z Amsterdamu. Vzal si v práci pár dní volna, aby pomoh fotříkovi sepsat novej pilotní scénář. Táta se podle všeho rozhodl při týhle verzi nereflektovat na služby profesionálních pisálků. Máma povídala, že strejda Jake prej už celý roky zásobuje fotříka fórky a vybrušuje to jeho blábolení na scéně. Todle sem teda slyšel prvně, ale na druhou stranu se vo fotříkovu práci moc nezajímám od chvíle, co mě před pár rokama informoval, že on zas nemá zájem o moji vstřícnou kritiku.

V týhle chvíli strejda Jake vyspává pásmovej syndrom v pokoji hned vedle mýho. Tyler má i další dům pro hosty, kde by moh bydlet, ale on se rozhodl mačkat se tu s náma. Trochu ho podezírám, že má slabost pro kuchyni mý mámy. Je to přelétavej starej mládenec zrovna jako Tyler, o hodně mladší (a zábavnější) než fotřík. Cestuje po světě jako baryton se skupinou Ohniváci Kena Kerna. Na svým iPodu je nejspíš nemáte, ale strejda Jake tvrdí, že už prodali víc jak pětatřicet milionů alb a dvakrát je nominovali na Grammy. Dva chlapi, tři ženský a Ken s akustickou kytarou dělají „swingové“ předělávky klasickejch válů v úzký harmonii. Něco jako „easy listening“ s extra přidanejma grádama, akorát že strejda Jake může vylítnout z kůže, když třeba jen zmíníte pojem „e--y l-------g“. Taky nemá moc pochopení pro poznámky na adresu jejich stylizovanejch účesů, barevně sladěnejch voblečků a nacvičenejch úsměvů. Vzato kolem a kolem, je to značnej hudební skok pro člověka, kterej tvrdí, že v mým věku byla jeho oblíbená Žiletky ve fuseklích od Pickled Punks. Podle Wikipedie vydala ta skupina jediný, vlastníma silama vyprodukovaný CD a rozpadla se po jedenácti měsících existence, což možná vysvětluje, proč o nich kromě strejdy Jakea nikdy nikdo neslyšel.

ČTVRTEK, 17. ČERVNA

Strejdovi Jakeovi se včera večer po tom odpoledním šlofíku nechtělo vůbec spát, tak sem s ním zůstal dlouho do noci na patiu. Měl sem s sebou svůj iPhone a většinu našeho povídání si nahrál:

„Jaký to bylo vyrůstat s mým tátou?“

„No, vlastně jsem s tvým otcem ještě jako kluk moc v kontaktu nebyl. Nezapomeň, je o skoro patnáct let starší než já. Mý narození je čistě dílem nešťastný souhry náhod. Kéž je to ponaučením pro nás pro všechny. Vychovávala mě jedna milá stará dáma ve Winnemucce, kterou jsem považoval za svoji babičku.“

„Jaks přišel na to, že seš ve skutečnosti Twisp?“

„Kamarádil jsem se s Tylerem, když jsme byli asi tvýho věku. Vyžvanil mi to, když jednou přijel na návštěvu.“

„Takže tys mýho tátu vůbec neznal?“

„No, věděl jsem o něm. Tak trochu jsem ho v tý době nesnášel, protože on byl slavnej bavič a já jenom chudý kluk, co žije v karavanu v nějakým zapadákově. Měl jsem pocit, že by mohl svýmu jedinýmu bráchovi věnovat víc pozornosti, ale na druhou stranu měl drsnej život a byl to zaměstnanej člověk.“

„Potkals někdy svýho otce?“

„Jednou, na pár minut.“

„Jakej byl?“

„Ále, byl to utrápenej chudák. Taky trochu mizera a ožrala. Naše rodina má alkáčskou minulost, Scotte, takže by sis na to možná měl dávat majzla, až budeš starší.“

„Když říkáš. A jak se z tebe stal profesionální zpěvák?“

„Jéžiš, to je dost zamotaný. Chceš krátkou verzi, nebo dlouhou?“

„Nemám naspěch. Co třeba tu dlouhou verzi?“

„Fajn. Tak jo, tehdy jsem chodil na střední ve Winnemucce a měl holku. Moc hezkou a moc chytrou. Uma Spurlettiová se jmenovala. Nádherná italská katolička. A taky děsně nadaná studentka. Jenže potřebovala vycpat přihlášku na vysokou nějakýma aktivitama, tak se přihlásila do školního sboru. A kam šla Uma, tam jsem šel i já, protože Uma byla ta jediná jasně zářící hvězda v mým jinak podělaným životě. No, ukázalo se, že dokážu vyzpívat výšky a mám docela slušnej hlas. Takže jsem další dva roky cvrlikal ve sboru s Umou. Nebyl jsem moc dobrej student, ale ve sboru se mi fakt líbilo. Hodně líbilo.“

„Spals s Umou?“

„Hele, tohle je dost osobní otázka a já jsem přesvědčenej, že jseš sám o sobě vnímavej mladík.“

„Takže ano.“

„No, ode mě jsi to neslyšel. Takže jsme odmaturovali a na podzim Uma odjela do Princetownu studovat psychologii a já se přesunul jenom o pár baráků dál do Severonevadský veřejný, obor aplikace drog a pokročilý flákání.“

„Rozešli ste se?“

„Jo, hned na první Díkůvzdání. Od tý doby si na krocana moc nepotrpím. Bylo hrozně těžký se s tím srovnat. Najel jsem do divoký spirály smrti.“

„Vyrazili tě?“

„Jasně že ne, sakra. Jenom jsem přestal chodit na hodiny. Nikdy už jsem o těch kašparech neslyšel. Co já vím, možná pořád ještě čekají, že se ukážu na přednášce Přehled světový literatury.“

„A cos dělal?“

„Dlouho jsem se plácal v prvotřídních průserech. Babička, moje pěstounka, ze mě málem zcvokla. Až mě nakonec její syn vykopl z karavanu.“

„Žils jako bezdomáč?“

„Ne tak docela. Bydlel jsem ve svým autě. Jenže únor ve Winnemucce bejvá poněkud mrazivý. Je to zázrak, že jsem neumřel na zápal plic.“

„Páni, to zní hrůzostrašně.“

„Jo. Snaž se nezamilovat, dokud jseš mladej, Scotte. Jenom si tím zbytečně způsobíš spoustu trápení. Hraj to na všecky strany jako strejda Tyler. Ten byl dycky ze všech Twispů nejchytřejší, a jeho příjmy i životní styl to dokazujou.“

„Nikdy se mi žádná holka nelíbila dýl jak tři tejdny.“

„Fajn. To je rozumnej přístup. Měj vždycky ptáka v pohotovosti a srdce naložený v ledu. Dobře, takže sedím v autě, omrzaj mi koule a v kapse mám dvaaosmdesát centů. A najednou mi na okno ťuká nějakej chlap.“

„Ken Kern?“

„Ne. Ještě ne. Byl to Umin táta. Ten chlap mě měl vždycky rád — neptej se mě proč. Byl jsem jenom venkovskej balík z karavanu, verbež, co mu vochmatává dceru, ale vždycky, když mě potkal, tak se na mě usmál a měl pro mě laskavý slovo. Takže jsem stáhnul okýnko a von se mě ptá, jestli chci práci. No, ve skutečnosti jsem netoužil po ničem, akorát chcípnout přímo tam v tý svý zrezivělý starý hondě, ale stejně jsem šel nakonec makat do jeho kasina. Dělával jsem u něj brigádnicky už dřív, ještě když jsem byl na střední. A teď mě teda najal jako sběrače a umývače nádobí na noční směnu. Od půlnoci do půl devátý ráno. V podstatě ten nejubožejší póvl v hospodský branži.“

„Jaký to bylo?“

„Lepší než umrznout. Hokna to nebyla těžká. Vždyť ve dvě ráno narazíš v nevadský Winnemucce na nával hostů fakt jen zřídka. Nedá se říct, že by to tam zrovna vřelo nočním životem.“

„Jak dlouho si tam makal?“

„Přišlo mi to jako věčnost. Nakonec mě povýšili. Pořád jsem musel sbírat a umejvat špinavý nádobí, ale teď jsem měl na starosti i salátovej bar.“

„Ty jo, tomu říkám vzestup.“

„No, věř si tomu nebo ne, tehdy mi to připadalo jako ohromnej krok vpřed. Bral jsem to děsně vážně. Dokonce jsem byl rozhodnutej udělat z toho ten sakra nejlepší noční salátovej bar v severní Nevadě. Nabízel jsem tam i všelijaký extra speciality. Měl jsem plátky čerstvýho manga, dovopravdický krabí klepeta, úžasný olivy dovážený z Řecka a haldu vlastních dressingů, co jsem se naučil připravovat úplně od píky.“

„A stal se z toho teda hit?“

„No, občas některej tirák spokojeně zachrochtal. Valily se nám tam po mezistátní spousty náklaďáků. Byznys vzkvétal.“

„Povýšili tě pak ještě?“

„Nabídli mi, že ze mě udělají kuchaře. Mně ale ke štěstí úplně stačila příprava salátů. A pak jednou v noci jdu do práce a slyším v hale zpívat takovou partičku.“

„To byl Ken Kern?“

„Přesně tak. V tý době měl kvartet. Ken právě začínal a na živobytí si vydělával tím, že vystupoval po všelijakejch pochybnejch podnikách v malých městech.“

„A ta jeho hudba tě tak dostala?“

„Jo, věř si tomu nebo ne. Víš, ti dva chlapi a dvě holky to dokázali fakticky rozpumpovat. O pořádnou třídu lepší než obvyklá hudební produkce v kasinu, co tě normálně v lepším případě jenom tahá za uši. Ken si dělá sám všecky aranžmá a je to v podstatě génius. Takže když si pak po svým druhým vystoupení zašli na jídlo do restauračky, jeden sběrač nádobí se furt všelijak vochomejtal kolem a opruzoval.“

„Pozvali tě na konkurz?“

„To zrovna ne. Ken měl tři pravidla: žádný drogy, žádný songy mladší než z roku 1950 a žádnej sex s ostatníma členama skupiny. A momentálně se právě dost dožral na barytonistu, kterej začal bejt trochu moc dotěrnej.“

„Vystartoval po některý z těch holek?“

„Ne, bylo to ještě horší. Vyjel po Kenovi. No, abych to celý zkrátil, když Kenův autobus v neděli ráno vodjížděl, seděl jsem v něm já. A ten nadrženej baryton dřepěl ve Winnemucce.“

„Byl Umin tatík naštvanej?“

„Vůbec ne. Měl ze mě radost.“

„Viděls pak Umu ještě někdy?“

„Nikdy. Už mi jednou dýku do srdce vrazila. Proč bych měl stát o to, aby se mi tam s ní porýpala znova?“

„A víš, kde žije teď?“

„No, vzdušnou čarou řek bych ani ne pět mil odsud.“

„Fakticky?“

„Jo, co sem o ní slyšel naposled, pracovala jako psycholožka a žila v Brentwoodu. Je provdaná za onkologa.“

„A to je co?“

„Doktor přes raka.“

„Má nějaký děti?“

„Nic takovýho jsem neslyšel. Každý rok dostávám vánoční přání od jejího táty. Zatím žádný fotky vnoučat.“

„Takže ti nevadí všecko to cestování?“

„Buď jseš na cestách rád, nebo ne. Trvá to asi tři týdny, než na to přijdeš. Mně to zatím vydrželo jedenáct let. Projel jsem už celý svět, všecky kontinenty kromě Antarktidy. I když teď je lítání trochu otravný, při vší tý buzeraci na letištích kvůli bezpečnosti. Pro milostnej život je to ovšem katastrofa, to snad ani nemusím říkat.“

„Máš nějakou ženskou?“

„Mám spoustu ženských, Scotte. Občas s nimi strávím dokonce i víc než jednu noc. Tu a tam se mi podaří zapamatovat i jejich jména.“

Další doklad toho, že bejt Twispem znamená bejt promiskuitní. Vůbec nechápu, co se to stalo fotříkovi.

„Takže vy jako nezpíváte žádný vály složený po roce 1950?“

„Tohle pravidlo razil Ken celý roky. Upozornili jsme ho ale, že tím vylučuje lidi jako Sondheim, Bacharach, Mancini a tak dál. Teď to pravidlo zní žádný písně mladší než padesát let.“

„Ohromně progresivní.“

„Jo, a víš ty co? Jednou budem možná fakticky zpívat něco vod Lennona a McCartneyho.“

„Nebo dokonce Pickled Punks.“

„Jasně, pokud se toho dožiju!“

14.47 — Právě sem se vrátil s mámou z centra Santa Monicy, kde sme byli nakupovat nový pracovní hadry. Neměl sem pocit, že bych ňáký potřeboval, jenže ona tvrdila, že triko s těma oživlejma zombíkama z Walking Dead prej není vhodnej oděv do kanclu. Myslím, že už sem dost starej, abych si kupoval oblečení bez cizí asistence, jenže vona porodila pouze jediný dítě, a tím sem shodou nešťastnejch okolností já. Byl sem nucenej vynaložit veškerou otravnost, který sem schopnej, abych jí zabránil navlíknout mě vod hlavy k patě do nudný kancelářský uniformy. Pořád sem jí musel připomínat, že budu dělat pro televizní společnost, ne pro účetní firmu.

Fotřík a Jake pilujou svý scenáristický nápady v druhým Tylerově domě pro hosty. Vyhlásil NAPROSTEJ ZÁKAZ vyrušování, jako bych snad měl něco podobnýho v plánu.

PÁTEK, 18. ČERVNA

Marcus mě učí hrát šachy. Sešli sme se v jeho kanclu, kde má zdi pokrytý desítkama zarámovanejch fotek Slavných atletů pózujících s Marcusem. Moc se mi nezdá, že by šachy byly ta pravá hra pro mě, protože mi pravidla přijdou dost nahodilý a úplně nesnáším ten kluzkej způsob, jak vám jezdec vždycky sebere panďuláka. A proč je král takovej posera? Neměl by se náhodou postavit do čela a vést útok?

Zatímco Marcus devastoval mý jednotky, zeptal sem se ho, jestli neměl někdy výčitky svědomí, že zmrzačil svýho zaměstnavatele.

„Jasně že sem se cítil mizerně. Musíš si uvědomit, Scotte, že když nastoupíš k profíkům, je to, jako kdyby ses dal do války. Den D každou neděli. Tvým úkolem je dát to druhýmu týmu pořádně sežrat. Některý lidi říkaj, že to byl pozdní zákrok. Mám ten zápas přímo tady v DVD přehrávači. Můžeš se na to mrknout. A rozhodně to žádnej neoprávněnej zákrok nebyl. Tyler tehdy mezi profíkama teprv začínal a ještě nezvlád správnej způsob, jak padat. Nepovolil kolena. A když šel k zemi, nohy se mu zamotaly. Prásk, a už to bylo. Vážně chceš táhnout královnou sem?“

Chtěl sem a Marcus mi dal šach mat jediným záludným tahem.

Zeptal sem se ho, jestli taky někdy utrpěl nějaký zranění.

„Jasně že jo. Schytal sem to tak nebo jinak skoro při každým zápase. Zkus na sebe nabalit sto padesát kilo a naběhnout párkrát do betonový zdi. Takhle to vypadá, když hraješ v obraně NFL. Vydržel sem to devět sezon, což je dýl než většina ostatních. Užil sem si spoustu srandy a potkal kupu skvělejch chlapů. Vydělal docela slušný prachy a dostal penzi, kterou mi ožírá inflace. Fotbal byl celej můj život, ale já nelpím na minulosti jako spousta bejvalejch sportovců. Nevystupuju na show a neprodávám svůj podpis, ani se nenaparuju jako některý rádoby machři.“

„Bydlíš tady natrvalo, takže nejspíš nejseš ženatej.“

„Ty jseš ale všetečnej malej hajzlík. Nestarej se, Scotty, já si na nedostatek ženskejch nestěžuju.“

Kdybych tak jen já moh říct to samý!

SOBOTA, 19. ČERVNA

Fotřík a strejda Jake se při snídani tvářili dost kysele, tak se jich máma zeptala, co se děje.

„Předěláváme ten scénář od základu,“ opáčil fotřík. „Budu komický žonglér. Potřebujem ale nějakej nápad.“

„A co takhle pro změnu zábavnej komickej žonglér,“ nadhodil sem.

Odpovědí mi byl fotříkův zničující pohled. Vrátil sem se zpátky ke svejm cheerios.

„Vymysleli jsme neskutečnou spoustu variant,“ řekl Jake. „Ale nic, co by mělo nějaký šmrnc.“

Zkusil sem to ještě jednou. „A co chlápek s rozdvojenou osobností? Jedna osoba je komickej žonglér a druhá něco úplně jinýho.“

„A co jako?“ zeptal se fotřík.

„Já nevím… třeba patologickej gambler.“

„Patologičtí gambleři nejsou srandovní,“ odpověděl fotřík, samozvanej Nejvyšší arbitr humoru. No jasně, vždyť z nich celý roky vytřískával prachy na chleba.

„Ten Scottův nápad v sobě má určitej potenciál,“ zamyslel se Jake. „Rozdvojená osobnost, hmm.“

„A co tohle,“ zapojil se fotřík. „Takže ten komický žonglér je oddanej otec rodiny s milující ženou a dětma.“

Tak to je dost nadsazený, pokud chcete znát můj názor. Obzvlášť ta poslední část.

Fotřík pokračoval. „Ale jeho druhá osobnost je zhýralý donchuán.“

„Co je to ten donchuán?“ zeptal sem se.

„Bezcharakterní svůdce žen,“ odpověděla máma.

Kurňa, takže můj životní styl má i svý jméno! Kdo by to byl řek!

„Najednou úplně cítím takový mravenčení,“ lebedil si Jake.

„Ta donchuánská osobnost by mohl být nějaký cizinec,“ rozvíjel nápad fotřík. „Tak aby obecenstvo poznalo, která stránka má zrovna navrch. Mluvil by třeba s francouzským akcentem. Mohl by to být děsně okouzlující sociopat.“

Tak toho sociopata by fotřík určitě zvládl, ale zahrát okouzlujícího by pro něj moh bejt nadlidskej úkol.

„Mám pro toho chlápka dokonce perfektní jméno,“ prohlásil s triumfálním úsměvem ve ksichtě. „François Dillinger!“

„Tak teď už to mravenčení dostupuje vrcholu,“ vykřikl Jake.

„Já nevím,“ prohlásila máma skepticky. „Doufám, že to neznamená, že se budeš líbat s hordama nádherných hereček.“

„Jenom kvůli práci, miláčku.“

„No jasně,“ odvětila. „Já vím, jak to chodí.“

Fotřík se strejdou Jakem odkvačili makat na svým scénáři.

Jak se dalo čekat, mladýmu géniovi za jeho nápad nikdo nepoděkoval.

16.12 — Zase sem hrál šachy s Marcusem. Znova mě zmasakroval, akorát že tentokrát ne tak rychle. Je to vlastně docela chytrý, jak ty jezdci můžou přes „vidličku“ schlamstnout takovou fůru figurek nebo střelci přefrčet přes celou šachovnici a zaskočit nic netušícího protivníka. Zato král je totální slaboch, kterej se musí roztřeseně skrejvat za hradbou pěšáků, zatímco jeho stará řádí jak utržená ze řetězu.

Zeptal sem se Marcuse, jestli si myslí, že měl strejda Tyler někdy v úmyslu se oženit.

„Tak to promiň, ale nehodlám roznášet drby o svým zaměstnavateli.“

„Mě nezajímaj drby,“ lhal sem. „Jenom sem zkrátka trochu zmatenej a snažím se poznat příbuzenstvo.“

„Tak proč se ho na to nezeptáš?“

„Přijde mi děsně těžký mluvit se strejdou Tylerem. Mám před ním pekelnej respekt.“

„Hele, a přede mnou jako respekt nemáš?“ zeptal se Marcus dotčeně.

„Bože, no jasně, mám z tebe přímo hrůzu. Ale ne takovou, abych se na tebe bál promluvit.“

„Tak to jo,“ usmál se Marcus a posunul střelce na políčko, kde ho moh sebrat můj pěšák. Čul sem v tom ale nějakou zradu. Tomu chlapovi se nedá důvěřovat.

„U Tylera je to tak trochu konflikt zájmů, Scotte. Chtěl by žít jako ctihodnej občan, ale moc pokukuje po ženských. Pokud by některý odpřisáhl, že se všech ostatních vzdá, co by potom dělal, až mu zas začne oko pošilhávat? Podvádění by mu přišlo nečestný. Hodně by mě překvapilo, kdyby se oženil.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mládí furt v hajzlu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.