La vie des elfes

Copyright © Éditions Gallimard, 2015

Translation © Kateřina Štáblová, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

Všechna práva vyhrazena.

ISBN epub 978-80-7565-543-1

Pro Sébastiena

Pro Artyho, Elenu, Miguela, Pierra a Simonu

ZROZENÍ

Dívenka ze Španěl

Ta malá trávila převážnou část svého volného času ve větvích. Když bylo potřeba ji najít, zašli se podívat ke stromům, nejdříve k velkému buku, jenž se vypínal u severního přístavku, tam ráda snila a pozorovala dění na farmě, pak ke staré lípě ve farářově zahradě za nízkou, obrostlou kamennou zídkou a nakonec, nejčastěji v zimě, k dubům v západní části přilehlého pole, v úžlabině, jakési zemské příbojové vlně osázené třemi druhy stromů tak krásných, že jim nebylo rovno v celém kraji. Dívenka hnízdila na stromech po celý čas, kdy mohla uniknout životu ve vsi, který se skládal z učení, jídla a mší, a stávalo se, že si tam pozvala kamarády, a ti žasli nad vzdušnými teráskami, které si zařídila, a bylo pro ně poctou trávit tam s ní celé dny povídáním a smíchem.

Jednoho večera, kdy zase seděla na nízké větvi prostředního dubu, zatímco úžlabina se už plnila stínem, a kdy věděla, že už se ji vydají hledat, aby se vrátila do tepla, rozhodla se to raději vzít přes pole a jít pozdravit sousedovy ovce. Odešla do snášející se mlhy. Znala každý trs trávy v okolí otcovy farmy až k hranicím té Marcelotovy; bývala by mohla zavřít oči a orientovat se podle drnů na louce, rákosu ve strouze, kamenů na cestě a mírného náklonu svahu jako podle hvězd; místo toho je ze zvláštního důvodu otevřela dokořán. Někdo kráčel v mlze sotva několik centimetrů od ní. Z jeho přítomnosti se jí zvláštně svíralo srdce, jako by se nějaký zvuk vinul sám do sebe a vyvolával v ní zvláštní obrazy – viděla bílého koně ve zlatohnědém houští a cestu dlážděnou černými kameny, jak prosvítá listovím.

Řekněme si nejdříve, jakým dítětem vlastně byla v den téhle pozoruhodné události. Všichni dospělí, kteří žili na statku s ní – otec, matka, dvě pratety a dvě velké sestřenice – ji zbožňovali. Bylo v ní nějaké kouzlo, které se nepodobalo tomu, jaké vidíme u dětí, jejichž první hodiny byly klidné, ten druh milosti plynoucí z příjemné směsice nevědomí a štěstí, ne, byla to spíš duhová záře kolem ní, kterou bylo možné spatřit, když se pohybovala, a kterou lidé, jejichž duši utvářel pobyt v lesích a na pastvinách, srovnávali s chvěním velkých stromů. Jen nejstarší tetička si díky své náklonnosti ke všemu, co nemá vysvětlení, sama pro sebe myslela, že uvnitř té malé je něco magického, všichni však měli za jisté, že způsob, jakým se pohybuje, je u tak malé dívky neobvyklý, vzduch kolem ní se chvěl a chvílemi mizela z očí jako vážky nebo větve ve větru. Jinak byla tmavovlasá a velmi živá, trochu hubená, ale půvabná; oči měla jako dva zářící obsidiány; trochu tmavší, olivovou pleť; kruhový ruměnec vysoko na poněkud slovanských lícních kostech a nakonec zřetelně vykroužené rty v barvě čerstvé krve. Nádhera. A jaká povaha! Pořád by jen běhala po polích, ležela v trávě a zírala do vysokého nebe, brodila se přes potoky bosýma nohama, v létě kvůli osvěžení, v zimě pro ten ledový chlad, a s vážností biskupa všem vyprávěla, co skvělého či obyčejného se jí přihodilo během dní strávených venku. K tomu lehký smutek, jaký je vlastní duším, jejichž inteligence přesahuje vnímání a které, podle jistých indicií, jež jsou všude, i na místech chráněných a nesmírně chudých jako to, kde vyrostla, už tuší budoucí tragické události světa. A tak v pět hodin odpoledne tato horoucí, ale utajená květinka cítila vedle sebe v mlze neviditelnou bytost, o níž věděla jistěji než kněz, který káže existenci Boha, že je stejně přátelská jako nadpřirozená. Neměla proto strach. Místo toho se vydala jejím směrem, stejným, pro nějž se sama před chvílí rozhodla, za ovcemi.

Něco ji vzalo za ruku. Bylo to, jako by někdo širokou pracku zavinul do poddajného, hřejivého přadena, aby vzniklo hebké klepeto, do něhož se nořila její vlastní ruka. Žádný člověk však nemohl mít takové sevření, přes namotanou hedvábnou přízi totiž cítila prohlubně a plošky, které připomínaly kopyto obřího divočáka. V tu chvíli odbočili doleva, téměř do pravého úhlu, a ona pochopila, že míří směrem k lesíku a obcházejí ovce i Marcelotovu farmu. Leželo zde pole ladem celé porostlé pěknou, hustou a vlhkou trávou, jemný svah stoupal a křivolaká pěšina vedla až na kopec, na jehož druhé straně stál hezký topolový les s koberci jahod a barvínku, kde, není tomu tak dávno, měla každá rodina právo kácet stromy a štípat dříví, jakmile padl první sníh; tyto časy naneštěstí minuly a ani dnes o nich řeč nebude, ze smutku, či snad že zapomněli, a také proto, že v tuto hodinu dívenka běží vstříc svému osudu a pevně se drží kopyta obřího kance. Události toho večera se staly na podzim, který už dlouho nebyl tak mírný. Odložili sušení jablek a hrušek na sítech zasazených do dřevěných rámů v komorách a po celý den pršel hmyz omámený zralými plody ovocného sadu. A pak také byla ve vzduchu jakási ochablost, malátný povzdech, klidná jistota, že to nikdy neskončí, a i když lidé pracovali jako obvykle, bez oddechu a naříkání, potají se radovali z toho nekonečného podzimu, který jim připomínal, že nikdy nesmí zapomenout milovat.

Dívenka v šak stále směřovala k mýtině lesa na východě a znovu se stalo něco nečekaného. Začalo sněžit. Začalo sněžit najednou a nepadaly malé, nesmělé vločky, které se plyšově snášejí v šeru a budí dojem, že se ani nedotýkají země, ne, začalo sněžit hustě, vločky byly těžké jako pupeny magnolie a držely při sobě tak, že tvořily zcela neproniknutelnou clonu. V  šest hodin večer to ve vsi všechny překvapilo; otce, který štípal dříví v jednoduché hrubé haleně, Marcelota, který venčil smečku psů u rybníka, Jeannette, která hnětla těsto na chleba, a ještě další, kteří takhle koncem podzimu snili o ztraceném štěstí, měli volnou chvíli nebo si šli po své práci; ano, všichni byli lapeni a od teď budou zavírat dveře do chléva na závoru, zaženou ovce a psy a budou se chystat na to, co je téměř stejně příjemné jako hluboké podzimní vyčerpání: na první večer u krbu, zatímco se venku čerti žení.

Chystali se na to a vzpomínali.

Vzpomínali, alespoň ti, co mohli, na konec jednoho podzimního dne před deseti lety, kdy sníh začal padat stejně náhle, až se zdálo, že nebe se najednou chce rozdrobit na bělostné hobliny. A zvláště na to vzpomínali na statku té malé, kde právě zjistili, že není s nimi, a kde si otec nasadil kožešinovou čepici a oblékl loveckou vestu, páchnoucí naftalínem na sto honů.

„Jen aby nám ji zase nevzali,“ šeptal si, než zmizel do tmy.

Klepal na dveře domů ve vsi, kde bydleli další farmáři, mistr sedlář, starosta (a hlavní cestář v jedné osobě), lesník a ještě několik dalších. Všude mu stačilo říct jen jedno: chybí tu maličká , a hned se vydal k dalším dveřím. Za ním volal pán domu, aby mu donesli loveckou bundu nebo hodně teplý kabát, ustrojil se a zmizel do chumelenice směrem k dalšímu domu. Takto se jich u Marcelota sešlo patnáct, jeho žena už na pánvi opekla slaninu a připravila džbánek svařeného vína. Všechno to spořádali v deseti minutách, přerušovaných bojovými instrukcemi, které se moc nelišily od těch, co si dávali, když se po ránu vydávali na lov, až na to, že obvyklé cesty divočáků pro ně nebyly žádnou záhadou, zato ta malá byla nepředvídatelnější než skřítek. Otec jednoduše měl, stejně jako všichni ostatní, svou představu. V těchto zastrčených končinách, kde si víra v Boha rozumí s vírou v legendy a kde jsou všichni podezřelí, že umí takové kousky, jaké městský člověk už dávno zapomněl, se totiž nevěří na shody okolností. Jen se podívejte, u nás málokdy povoláváme na pomoc ztroskotaným rozum, to spíše oči, nohy, intuici a vytrvalost, a právě to dělali toho večera, protože si vzpomínali na podobnou noc právě před deseti lety, kdy také stoupali nahoru horskou pěšinou a hledali někoho, jehož stopy vedly rovnou k mýtině východního lesa. Otec se především obával, že až dojdou nahoru, chlapi jen vyvalí oči, pokřižují se a budou potřásat hlavami, přesně jako to udělali, když se stopy znenadání ztratily uprostřed mýtiny a oni mohli jen upřeně pozorovat sníh, hladký jako pokožka novorozeněte, a panensky nedotčené, tiché místo, kudy – všichni lovci by na to mohli přísahat – už dva dny nikdo neprošel.

Nechme je vyjít do vánice.

Ta malá zatím došla na mýtinu. Sněží. Nebojí se. Ten, kdo ji sem dovedl, na ni mluví. Je to velký a krásný bílý kůň, z jehož srsti stoupá pára. Ta teď večer tvoří řídkou mlhu a šíří se do všech světových stran – na západ, kde se v dálce modrá Morvan, na východ, kde se sklízelo bez jediného deště, na sever, kde se rozkládá pláň, a na jih, kde muži se srdcem sevřeným úzkostí a sněhem do půli stehen pracně stoupají do kopce. Ano, velký a krásný bílý kůň s rukama a nohama a také s ostruhami, který zároveň není ani kůň, ani člověk, ani kanec, ale syntéza těch tří, třebaže bez spojitých částí – koňská hlava chvílemi vypadá jako lidská, tělo se zároveň prodlužuje a zdobí se kopyty, ta se smršťují, až jsou malá jako u divokého selete a pak rostou a jsou kančí a tak to pokračuje donekonečna. Dívenka soustředěně pozoruje ten tanec esencí, jež si odpovídají a mísí se a naznačují rozdíl mezi věděním a vírou. Jemně na ni mluví a mlha se proměňuje. Konečně to vidí. Nerozumí tomu, co říká, ale vidí stejně zasněžený večer, stejnou vesnici a farmu, na níž žije, a na zápraží se proti bělostnému sněhu rýsuje ještě nějaký bílý obrys. A ten obrys, to je ona.

Není nikdo, kdo by si na to nevzpomněl pokaždé, když potká tu dívenku, chvějící se jako kuřátko, jehož tepající čirý život cítíme až v ramenou a v srdci. Našla ji tetinka Angèle. Chystala se zahnat slepice do kurníku, když uviděla to ubohé dítě, jak si ji prohlíží obrovskýma černýma očima, které jako by pohltily celý jeho snědý obličej, očima tak očividně lidskýma, že zkoprněla s nohou ve vzduchu, než se vzpamatovala a začala volat dítě v noci! , a pak se k ní sehnula, aby ji vzala dovnitř, tu malou, na níž nepřistála ani vločka, ačkoli stále sněžilo jako o život. O něco později tentýž večer tetinka vykládala: měla jsem pocit, že na mě mluví samotný Bůh , a pak se smíšenými pocity mlčela, protože bylo nemožné vyjádřit rozestoupení křivek ve chvíli, kdy objevila novorozeně zabalené do bílých plen, oslňující rozštěpení známého světa, za nímž do zasněžené noci vykřikly neznámé stezky, zatímco čas a prostor se roztahovaly a smršťovaly – přinejmenším to tak cítila, pochopení však poručila Bohu. Hodinu poté, co Angèle objevila tu malou, se na farmě sešlo plno vesničanů, všichni něco radili a několik chlapů se vydalo po stopě. Stopovali osamělé kroky, které vedly od farmy, stoupaly k lesu na východě a jen zlehka se nořily do sněhu, ačkoli oni se do něj bořili do půli těla. Jak to bylo dál, už víme: došli na mýtinu, ukončili hon a vrátili se do vsi s pěkně těžkým srdcem.

„Jen aby…,“ řekl otec.

A nikdo k tomu neřekl víc, všichni jen mysleli na nešťastné dítě, které snad … pokřižovali se.

Malá to všechno pozorovala zpoza jemných batistových plen s krajkami vyrobenými neznámým způsobem v kraji, kde vyšili také křížek, který potěšil srdce ženských, a dvě slova v neznámém jazyce, která je pořádně vyděsila. Dvě slova, k nimž se bez úspěchu upínala pozornost všech až do příchodu Jeannota, poštovního doručovatele, jehož válka, ta, z níž se dvacet jedna mužů nevrátilo do vesnice a kvůli níž stojí naproti radnici a kostelu pomník, shodou okolností zavedla velmi nízko na území zvaném Evropa –, které v myslích zachránců bylo jen růžovými, modrými, zelenými a červenými skvrnami na mapě v obecním domě, protože co je to Evropa, když přísné hranice oddělují vesnice a překrývají se s jinými nanejvýš na třech místech?

Tak tedy Jeannot přišel celý zasněžený a matka před něj postavila hrnek kafe se štamprlí slivovice, podíval se na nápis vyšitý na hedvábně leskl é lát ce a řekl:

„Na mou duši, je to španělština.“

„Se š si jistý?“ zeptal se otec.

Chlapík rázně nakrčil nos zam žený slivovicí.

„A co to znamená?“ dodal ještě otec.

„Vím já?“ odpověděl Jeannot, který nemluvil barbarsk ými jazyky .

Všichni potřásli hlavami a vstřebávali tu novinu za pomoci dalších štamprl í slivovice. Takže je to holčička, která pochází ze Španěl? No toto.

Zatímco mluvili, ženy, které nepily, došly pro Lucette; ta totiž nedávno slehla a odteď bude kojit dva drobky schoulené u svých prsou bílých jako sníh, jenž venku právě napadl. Bez sebemenšího zlého úmyslu se pak dívali na dvě ňadra krásná jako cukrové homole, až měl člověk chuť hodovat stejně jako ty děti, a cítili přitom mír, jaký světem vládne, když jsou dvě nemluvňátka přisátá k životodárným prsům. Malá se dost nakojila a malinko si odříhla, udělala se jí přitom bublinka, která s prasknutím splaskla, až se všichni okolo dali do smíchu a plácali se bratrsky po zádech. Uvolnili se, Lucette si upravila živůtek a ženy podávaly zaječí paštiku na tlustě krájených topinkách smažených na husím sádle, protože věděly, že pan farář to tak má hříšně rád, a protože myslely na to, že malá slečna musí vyrůstat jako křesťanka. A co dalšího se týká, neměli žádné takové problémy, jaké by vyvstaly jinde, kdyby španělské děvčátko přistálo jen tak na čímsi zápraží.

„Tak dobrá,“ řekl otec, „podle mého je ta malá tady doma.“ Podíval se na matku a ta se na něj usmála, podíval se na ostatní u stolu, jejichž přesycené pohledy směřovaly ke kojencům ležícím na dece na velkých kamnech, a nakonec se podíval na pana faráře se svatozáří ze zaječí paštiky a husího sádla, který vstal a popošel ke kamnům.

Ostatní vstali také.

Nebudeme tady opakovat požehnání venkovského faráře; všechna ta latina, navíc když by stejně bylo lepší umět aspoň trochu španělsky, by nás jen mátla. Všichni nicméně vstali, farář maličké požehnal a každému bylo jasné, že noc plná sněhu byla milostiplná.

Vzpomínali na vyprávění jednoho z dědů o tom, co zažil během poslední vojny, té, z níž vyšli jako vítězové, ale zároveň byli navěky odsouzeni pamatovat si mráz takový, až lidé umírali chladem i hrůzou – v té poslední vojně kolony vojáků postupovaly v měsíčním šeru, a tehdy ani on sám nevěděl, jestli stezky, jež znal od dětství, vůbec kdy existovaly, jestli vždycky stála líska v ohybu cesty, jestli se včely rojily na svatého Jana, ne, nevěděl už vůbec nic a ani ostatní muži kolem něj, protože tam byla zima, taková zima… takový osud si nejde ani představit. Ovšem za svítání, po nešťastné noci, kdy zima udolávala i ty statečné, které nepřemohl nepřítel, náhle začalo sněžit… a ten sníh byl pro svět vykoupením, protože vojáci už nemrzli, zato cítili na svých tvářích příznačné a zázračné teplo sněhových vloček a mírnějšího počasí.

Té malé zima nebyla, ne jako vojákům za poslední vojny ani jako chlapům, kteří došli až na mýtinu, zticha jako lovečtí psi, a pozorně sledovali výjev před sebou. Později si už ani pořádně nevzpomenou na to, co viděli tak jasně jako za bílého dne, a na všechny otázky budou odpovídat neurčitě jako někdo, kdo se snaží vybavit si zamotané vzpomínky. Většinou řeknou jen:

„Ta maličká tam stála uprostřed zatracené vánice, ale byla živá a zdravá, a povídala si s jakýmsi zvířetem, které pak zmizelo.“

„Jakým zvířetem?“ zeptají se jejich ženy.

„No prostě zvířetem,“ odpoví jim na to.

A protože jsme v zemi, kde Bůh a legendy atd., spokojí se ženy s touto odpovědí a budou pouze bdít nad tím dítětem jako u samotného Božího hrobu.

Zvíře podivuhodně lidské, každý to tak cítil při pohledu na vlny vířící okolo té malé, vlny téměř hmotné, a tato neobyčejná podívaná v nich vyvolávala zvláštní mrazení, bylo to, jako by se život náhle otevřel a konečně bylo vidět dovnitř. Co je ale vidět uprostřed života? Jsou vidět stromy, les, sníh, možná most a krajina, která ubíhá tak, že ji oko nedokáže zachytit. Je vidět dřinu i jemný vánek, roční období i útrapy, každý vidí jen takový obraz, jaký je vlastní jeho srdci, kožený pásek v bílé plechové krabičce, pole, které končí pásem hlohu, vrásčitou tvář milované ženy a úsměv holčičky, když rozpočítává. A pak už není vidět nic. Lidé si jen vzpomenou, že svět se zase s prásknutím vrátil do pořádku, až se zakymáceli – nato viděli, že mýtina je ponořená do husté mlhy, že sněží tak, až by se v tom jeden utopil, a že ta malá stojí uprostřed kruhu, kde nejsou jiné stopy, jen ty její. A tak se všichni vrátili na farmu, kde to dítě posadili k hrnku horkého mléka a muži si honem odložili zbraně, protože na ně čekalo houbové ragú, tlačenka a ze sklepa přinesených deset lahví vína.

To je tedy příběh dívky, která pevně svírala kopyto obřího divočáka. Vlastně nikdo nedokázal úplně vysvětlit smysl toho, co se stalo. Něco je ale třeba ještě dodat, ta dvě slova vyšitá na lem z bílého batistu bez jakéhokoli vysvětlení či logiky a v bezchybné španělštině, slova, jež se ta malá jednou naučí, až opustí vesnici a rozeběhnou se cesty jejího osudu – avšak ještě předtím je třeba říct toto: každý člověk má právo znát tajemství svého zrození. Proto se někdo modlí v kostelech a v lesích a odchází do světa, protože se narodil za noci plné sněhu a byla mu odkázána dvě slova pocházející ze Španělska.

Mantendré siempre. 1

Dívenka z Itálie

Ti, kdo neumějí číst mezi řádky života, zachytí jen to, že ta malá vyrůstala v odlehlé vsi v kraji Abruzzo u venkovského faráře a jeho staré negramotné hospodyně.

Dům otce Centiho byla vysoká stavba se sklepy a švestkovým sadem, kam se brzy ráno věšelo prádlo, aby v horském větru stihlo do večera uschnout. Nacházel se v polovině vesnice, která příkře stoupala k nebi tak, že se ulice vinuly kolem kopce jako příze kolem pevně utaženého klubka, a dovalili sem jen tolik kamení, kolik bylo potřeba na stavbu kostela, hospody a několika domů, kde by mohlo přebývat na šedesát duší. Potom co celý den běhala někde venku, se Clara vracela domů vždy tak, že se nejdříve zastavila v ovocném sadu, kde prosila duchy této malé usedlosti, aby ji připravily na návrat mezi zdi. Pak vešla do kuchyně, dlouhé nízké místnosti se spižírnou, kde to vždy vonělo po švestkách, starým štelářem na sklenice s povidly a ušlechtilým prachem vinných sklepů.

Od úsvitu do západu slunce tady stará hospodyně vyprávěla své příběhy. Faráři řekla, že je má od své babičky, Claře však přiznala, že duchové hory Sasso jí je šeptají ve spánku, a ta malá věděla, že tomu tajemství může důvěřovat, protože tytéž příběhy vyprávěl Paolo a jemu je zase našeptávali duchové pastvin vysoko v horách. Neoceňovala na nich metafory a obraty, ale samet zpěvného hlasu vypravěčky, protože tato drsná žena, kterou jen dvě slova dělila od naprosté negramotnosti – uměla napsat jen své jméno a jméno své vesnice a při mši modlitby nečetla, ale recitovala je zpaměti –, vyprávěla tak, že se skromností této odlehlé farnosti na svazích hory Sasso to vůbec nešlo dohromady. Je třeba si představit, jak vypadalo hornaté Abruzzo v době, kdy zde přebývali Clařini ochránci: osm měsíců sněhu přerušovaných bouřemi na horách zaklíněných mezi dvěma moři, kde nebylo nemožné zahlédnout několik vloček i v létě. S tím souvisí opravdová chudoba jako ve všech krajích, kde lidé jen obdělávají půdu a chovají stáda, jež je potřeba v létě vyhnat až na nejvýše položená úbočí. Proto tu také žije tak málo lidí a ještě méně v době, kdy leží sníh, protože všichni odejdou i se zvířaty do slunné Apulie. Ve vsi zůstávají na práci jen ti nejvytrvalejší pracanti a pěstují tmavou čočku, které se daří jen na chudé půdě, a statečné ženy, které se v mrazu starají o děti, o pobožnosti a o farmy. Ačkoli vítr a sníh tesají z lidí této země rozeklané kusy skal, utváří je zároveň i poetická krajina, kde žijí a která nutí pastýře v ledové mlze pastvin položených vysoko v horách skládat básně, když je bouře ponechají napospas jejich samotě vysoko pod nebem.

A tak ta stará žena, jejíž život ubíhal mezi zdmi zaostalé vesnice, měla v hlase hedvábí, jaké jí přisoudila vznešenost této krajiny. Ta malá si byla jistá jedním: byla to barva toho hlasu, co ji probudilo k životu, ačkoli ji ujišťovali, že byla jen hladovým kojencem na nejvyšším stupínku u vchodu do kostela. Ovšem Clara o své víře nepochybovala. Bylo v něm velké prázdno bez pocitů, nepřítomnost zdobená větrem a slavnostní bílou; celá melodická kaskáda pronikala nicotou a každé ráno tam byla zas, jakmile jí stará služebná popřála dobré jitro. Ta malá se ostatně naučila italsky zázračnou rychlostí, ale pastýř Paolo pochopil, že to, co v jejích stopách zanechávalo vůni zázraku, je ještě něco jiného, a jednou večer jí jemně pošeptal: slyšíš hudbu, maličká, viď že slyšíš hudbu? Zvedla k němu své oči tak modré jako ledovcová bystřina a odpověděla mu pohledem, v němž zpívali všichni andělé této záhady. Život plynul na svazích hory Sasso pomalu a intenzivně jako v krajích, kde vše potřebuje svůj čas a nic se nestane bez úsilí, v proudu snu dávno minulého, v němž lidé poznali tíseň i trpkost světa, obojí nerozlučně propletené. Pracovali hodně, stejně tak se modlili a chránili tu malou, která mluvila, jako když zpívá, a uměla si povídat s duchy skal a úžlabin.

Koncem jednoho červnového odpoledne někdo zaklepal na dveře fary, dva muži vstoupili do kuchyně a otírali si pot z čela. Jedn ím z nich byl f arářův mladší bratr, druhý byl vozka, který až z Aquily dovezl velký povoz tažený dvěma koňmi, přes nějž byla přehozená plachta opásaná popruhy. Clara sledovala očima, jak jejich konvoj postupuje cestou po severní straně, zatímco sama se po obědě zdržovala na příkré stezce nad vesnicí, odkud šlo přehlédnout najednou dvě údolí a za jasného dne byla vidět i Pescara a moře. Jakmile bylo před vozem už jen poslední stoupání, rozběhla se a hnala se po svazích, až s tváří rozzářenou láskou doběhla na faru. Oba muži nechali povoz stát před kostelem a vyškrábali se rovnou do švestkového sadu, kde se vítali s ostatními a kde si propláchli hrdlo skleničkou bílého vína, svěžího a sladkého, jaké se rozlévalo za horkých dnů, a zajedli ho něčím na zub – pak večeři odložili na později, otřeli si ústa do rukávu a vydali se do kostela, kde už je čekal otec Centi. Bylo zapotřebí sil dvou dalších mužů, aby dostali celý vůz do kostelní lodi a aby vysvobodili náklad z pout, zatímco celá vesnice se roztrousila do kostelních lavic a ve vzduchu byla jistá sladkost, která souvisela s příchodem tohoto nečekaného dědictví z města. Clara se však stáhla, bez pohnutí a bez hlesu stála ve stínu jednoho ze sloupů. Tahle hodina patřila jí, věděla a cítila to od chvíle, kdy uviděla bod pohybující se nahoru po silnici na severní straně, a jestliže stará hospodyně v její tváři četla vzrušení nevěsty, bylo to proto, že se opravdu cítila jako na začátku svatebního obřadu, důvěrně známého a cizího zároveň. Když odstranili poslední popruh a konečně bylo možné spatřit, co přivezli, rozlehlo se spokojené mumlání a vzápětí hlasitý potlesk, protože to bylo krásné piano, černé a lesklé jako oblázek a téměř bez oděrek, ačkoli za sebou mělo dlouhou cestu i život.

Podívejme se, jaký byl jeho příběh. Otec Centi pocházel z bohaté rodiny z Aquily, která pomalu vymírala, jelikož on se stal knězem, dva z jeho bratří předčasně umřeli a třetí Alessandro si u tety odpykával omyly svého zhýralého života v Římě a rozhodl se, že se nikdy neožení. Otec těch dvou bratrů zemřel ještě před válkou a své vdově zanechal nečekanou hromádku dluhů a dům příliš honosný na to, jak moc za jediný den zchudla. Když jí věřitelé přestali klepat na dveře a potom co prodala všechen svůj majetek, odešla do kláštera, a tam také po několika letech zemřela, dlouho předtím, než se Clara dostala do vesnice. Avšak ještě než se zřekla světského života a definitivně se odebrala do kláštera, nechala odnést ke své sestře, staré panně, která žila nedaleko hradeb, poslední zbytek své zašlé slávy. Ponechala si ho bez ohledu na vydřiduchy a svou sestru požádala, aby o něj pečovala pro vnuky, kteří snad jednoho dne přijdou na svět. Já je už nepoznám, oni ho ale ode mě dostanou, a teď odcházím a přeji ti dobrý život , tak to teta věrně zaznamenala do své závěti a odkázala piano tomu ze svých synovců, který by měl potomka v den, kdy ona zemře, a připsala: udělej to tak, jak chtěla . A notář, který se doslechl o sirotě na faře, se snažil splnit tuto vůli, a tak poprosil Alessandra, aby dědictví dopravil až do domu svého bratra. Jelikož piano stálo na půdě po celou válku, aniž by kdokoli pomyslel, že jej někdy zase budou muset snášet dolů, tentýž notář dopisem upozornil, že jej bude potřeba po příjezdu naladit. Na to farář odpověděl, že ladič, který jednou ročně obchází okolní města, už oznámil, že do vsi dorazí během prvních letních dnů.

A tak pozorovali to krásné piano, které zářilo ve světle vitrážových oken, smáli se, povídali si o něm a nechávali se unášet veselím toho krásného večera na konci jara. Clara však mlčela. Už slyšela varhany během pohřebního obřadu v sousedním kostele, ale stará pobožnůstkářka, která tam hrála liturgické skladby, byla nahluchlá, a k tomu navíc i mizerná hudebnice – dá se říct, že akordy, které vyluzovala, aniž by je sama slyšela, pravděpodobně nebyly hodné zapamatování. Clara stokrát více dávala přednost melancholické monotónní melodii, již Paolo mámil ze své pastýřské píšťaly; byla podle ní mocnější a opravdovější než dunění varhan na počest slávy Nejvyššího. Avšak když spatřila povoz dole pod ostrými zatáčkami dlouhé cesty, její srdce poskočilo způsobem, který prozrazoval neobyčejnou událost. Teď ten předmět stál před ní, stejný pocit v ní stoupal do závratných výšin a Clara se ptala sama sebe, jak snese to čekání, poněvadž se řeklo, k lítosti těch, co tušili budoucí radovánky, že se nikdo nesmí nástroje dotknout, dokud nebude naladěn. Respektovali však nařízení pastýře svých svědomí, připravovali se na hezký večer a hodlali se těšit z vína pod laskavým dohledem hvězd.

Ostatně ten večer byl opravdu nádherný. Prostřeli stůl pod švestkami v sadu a pozvali na večeři dávné Alessandrovy přátele. Býval to kdysi krásný muž a pod známkami času a stopami někdejších prostopášností byla v jeho obličeji ještě stále patrná jemnost hrdě modelovaných rysů. Navíc když mluvil italsky, tón jeho hlasu byl vyrovnaný, což nijak neumenšovalo jeho melodičnost, a stále vyprávěl příběhy o velmi krásných ženách a odpolednech bez konce, během nichž se kouřilo v altáncích a konverzovalo s básníky a mudrci. Toho večera začal vyprávět příběh, který se odehrával v navoněných salonech, kde se nabízely tenké cigarety a zlatavé likéry, Clara však ani trochu nepochytila jeho smysl – natolik jí bylo vzdálené to prostředí a mravy. Ve chvíli, kdy se v příběhu schylovalo k záhadě ohledně názvu skladby, stará hospodyně ho přerušila slovy: Sandro, al vino ci pensi tu? A laskavý muž, jehož celý život shořel během několika výbušných a velkolepých let v mládí, se odebral do sklepa pro několik lahví, které otevřel se stejnou elegancí, s jakou zpustošil svůj život, a se stejným úsměvem na rtech, s jakým čelil svým prohrám. A tak se pod paprsky, jimiž luna v skrytu objímala stůl s večeří na faře, na chvíli zase stal jiskrným mladým mužem, jakým kdysi býval. Popel noci pak přikryl zvláštní náladu, která se zmocnila všech. V dálce bylo možné spatřit světla jakoby zavěšená do prázdna a všichni věděli, že ostatní odlévají letní víno jako díkůvzdání Pánu a jako obětinu vlahému soumraku. Po celých horách rostly nové vlčí máky a byla tady dívenka s vlasy světlejšími než pažit na louce, kterou farář brzy naučí hrát na piano jako nějakou slečnu z města. Ach… pauza a nádech ve stále se točícím kole lopoty… tato noc byla velká a všichni to věděli.

Ve dnech, které následovaly po příjezdu piana, Alessandro Centi zůstal na faře a byl to právě on, kdo přivítal ladiče během prvních červencových veder. Clara následovala oba muže až do kostela a tiše pozorovala, jak si muž vybaluje nástroje. První údery do rozladěných kláves v ní vyvolaly smíšený pocit naostřené čepele a slastných mdlob a Alessandro a ladič spolu hovořili a žertovali, zatímco její život se převracel a tápal mezi slonovinou a plstí. Pak se Alessandro posadil ke klaviatuře, položil před sebe partituru a hrál docela dobře navzdory mnoha letům, kdy hru zanedbával. Na konci skladby už Clara stála vedle něj, ukazovala mu prstem noty a naznačila mu, aby obrátil stránky. Pobaveně se na ni usmál, něco v jejím úsměvu ho však zarazilo a obrátil stránky tak, jak po něm chtěla. Otáčel je pomalu jednu po druhé a pak začal znovu. Když skončil, řekla: hraj ještě , a on zahrál tu skladbu znovu. Potom nikdo nepromluvil. Alessandro vstal, odešel do sakristie pro velkou červenou podušku a položil ji na sametový taburet. Chceš hrát? – zeptal se ochraptěle.

Ruce měla jemné a půvabné, poněkud široké na dítě, které své desáté narozeniny oslavilo teprve v listopadu, a neobyčejně hbité. Držela je nad klávesami tak, jak bylo potřeba, aby začala skladbu, nechala je takto chvíli ve vzduchu a během té chvíle měli oba muži pocit, jako by se nevysvětlitelný vítr prohnal kostelní lodí. Pak je položila. Kostelem prolétla bouře, opravdová bouře, která hnala listí a hučela jako vlna, která se zvedá a zase dopadá na skalnaté mořské břehy. Nakonec se vlna přehnala a ta malá začala hrát.

Hrála pomalu, aniž by se dívala na ruce a aniž by se jedinkrát spletla. Alessandro jí otáčel stránky partitury a ona hrála dál se stejně neúprosnou dokonalostí, stejnou rychlostí a přesností, až se v proměněném kostele rozhostilo ticho.

„Čteš to, co hraješ?“ zeptal se Alessandro za dlouhou chvíli.

Odpověděla:

„Dívám se.“

„Můžeš hrát, aniž by ses dívala?“

Přisvědčila.

„Díváš se jen, aby ses to naučila?“

Přisvědčila znovu a oba se na sebe podívali tak nerozhodně, jako by jim někdo do ruky dal křišťál tak křehký, že ani nevěděli, jakým způsobem ho držet v dlani. Takové křišťály Alessandro Centi kdysi pravidelně navštěvoval, jejich průzračnost a závrať působící čistotu, a znal směs rozkoše i vyčerpání. Život, jaký vedl teď, mu vracel ozvěnu těch dávných opojení už jen v trylku ptáků za úsvitu a ve zvláštním seskupení mraků. Avšak když ta malá začala hrát, jeho bolest přilákala smutek, o němž ani netušil, že v něm vůbec žije… krátká vzpomínka na krutost radovánek… ve chvíli, kdy se ptal: díváš se jen, aby ses to naučila , Alessandro už věděl, co mu Clara odpoví.

Poslali pro otce Centiho a jeho hospodyni a přinesli si všechny partitury, které s sebou Alessandro přivezl z města. Farář a stařena se posadili do první lavice pro věřící a Alessandro požádal Claru, aby znovu zahrála tu skladbu zpaměti. Když začala hrát, obou příchozích se náhle zmocnilo prudké vzrušení, bylo to jako úder kladivem. Stará hospodyně se pak asi stokrát pokřižovala, když Clara pokračovala dvakrát rychlejším tempem, protože teď se slavila opravdová svatba; partitury od Alessandra hrála jednu za druhou. Brzy se bude vyprávět, jakým způsobem Clara hrála a v čem přesnost jejího provedení nebyla opravdový zázrak červencových oddavek. Nechť pro teď na paměti zůstane pouze to, že ve chvíli, než se pustila do modré partitury, kterou před ni Alessandro slavnostně položil, se nadechla a na přítomné to zapůsobilo jako horský vánek, který zabloudil pod klenbu kostela mezi vysoké sloupy. Pak hrála. Slzy stékaly Alessandrovi po tvářích, aniž by se je snažil zadržet. Před očima uviděl obraz, tak přesný, že jím mohl projít naskrz, a už nikdy na něj nezapomene, byla to pomíjivá vidina, obličej na pozadí malby, na níž vzlykala žena, tiskla při tom k hrudi Krista a jemu došlo, že neplakal už celých deset let.

Odjel následující den a slíbil, že se vrátí začátkem srpna. Odešel a vrátil se, jak řekl. Týden po jeho návratu zaklepal na dveře fary vysoký a trochu shrbený muž. Alessandro sešel do kuchyně, aby ho přivítal, a oba se pevně objali jako bratři.

„Sandro, konečně,“ zhluboka vydechl muž.

Clara stála bez pohnutí na prahu zadních dveří. Alessandro ji vzal za ruku a dovedl před toho vysokého shrbeného muže.

„To je Pietro,“ řekl jí.

Dívali se na sebe mlčky a zvědavě, každý z jiného důvodu. On o ní slyšel vyprávět, a ona o něm nic nevěděla. A pak, aniž by ji spustil z očí, řekl Pietro Alessandrovi:

„A teď už mi to vysvětlíš?“

Bylo hezké pozdní odpoledne, a když trojice scházela ulicí ke kostelu, lidé postávali na zápražích svých domů. Prohlíželi si oba muže, a ačkoli znali jednoho z nich, oba najednou byli podivní, oblečením i svými způsoby, a když prošli kolem, ostatní se za nimi vydali a zamyšleně je dál sledovali pohledem. Potom Clara hrála a Pietro pochopil, proč musel vážit tu dlouhou cestu z Říma až k těmhle zapomenutým příkrým srázům hory Sasso. Ve chvíli, kdy zahrála poslední notu, pocítil nesmírně silnou závrať; až se zapotácel. Vytryskla z ní celá kytice obrazů, jež téměř okamžitě zmizely – ten poslední se mu však vtiskl a pamatoval si jej ještě dlouho poté, co opustil vesnici, a prohlížel si s úctou tu malou a tak křehkou dívenku, skrze niž nastal zázrak znovuzrození, a její tvář, kterou překrývala tvář ženy smějící se v šerosvitu jakési zapomenuté zahrady.

Skončila až na samém sklonku dne. Velké ticho se rozprostřelo pod klenbou kostela, kam za ní ztroskotané piano přišlo toho léta, které předcházelo jejím jedenáctým narozeninám. Jak vidíte, je to samozřejmě jen příběh, ale je to také pravda. Kdo může rozmotat jedno od druhého? Každopádně nikdo z těch, kdo slyšeli příběh téhle holky, kterou našli ve ztracené vsi v Abruzzu ve společnosti venkovského faráře a nevzdělané hospodyně. Víme jediné, jmenovala se Clara Centi a její příběh tady neskončil, protože Pietro nevážil cestu z takové dálky, aby si poslechl, jak ta trochu divoká dívenka hraje, a pak se lhostejně vrátil do Říma. A řekněme ještě poslední věc, než je budeme sledovat do hlavního města, kde se teď schyluje k válce, totiž to, co řekl Pietro potají Claře v kostele, když dohrála poslední partituru.

Alle orfane la grazia. 2

1 Stále zachovám.

2 Milost sirotám.

LUČIŠTNÍCI

vykořeněným poslední alianci

– Angèle –

Černé šípy

Děvčátko, jemuž dali křestní jméno Maria, aby vzdali dvojí čest – nejprve Panně Marii a pak i slovům pocházejícím ze Španělska –, rostlo na farmě pod ochranou čtyř obávaných starých žen. Vždy u sebe měly jednoduchý růženec a k tomu se mohly spolehnout na své oko Prozřetelnosti, jak se říkalo o stařenách, kterým neuniklo nic v okruhu dvaceti mil, ačkoli vytáhly paty z rodné vsi jen na pohřeb nějakého bratrance nebo svatbu praneteře, a které, pokud si dokážeme vzpomenout, nikdy nepřekročily hranice země.

To se ví, že byly nevšední. Ta nejmladší právě zapila své osmdesáté první narozeniny a uctivě mlčela, když její starší souputnice rozhodovaly o nasolení prasete nebo o přípravě odvaru z květů šalvěje. Příchod té malé nic moc nezměnil na průběhu dní zasvěcených pobožnostem a práci, jakou na křesťanské půdě zastávají ženy; staraly se hlavně o to, aby brzy nemusela být kojená, a četly jí příběhy svatých, pokud zrovna nebylo zapotřebí sušit pelyněk a učit ji přitom poznávat bylinky, u nichž bylo nutno vyjmenovat, a popořadě prosím, vlastnosti léčivé pro tělo i pro duši. Nikoli, příchod děvčátka zdánlivě ani trochu nenarušil chod měsíců a let, napěchovaných až po okraj čtyřmi živinami, jimiž se sytili lidé z těchto končin, tedy zbožností, prací, lovem a sdílením jídla; ovšem ve skutečnosti přeměnil běh hodin, a jestli si toho nevšimli okamžitě, bylo to proto, že k tomu docházelo postupně, stejně jako se její schopnosti rozvíjely a upevňovaly, aniž by o tom ona sama měla tušení. Jedno za druhým šla úrodná jara a přepychové zimy, a nikdo ani nepomyslel na to, že by mohly mít nějakou souvislost s první nocí plnou sněhu, a ani o navýšení schopností stařenek si nemysleli nic jiného, než že je to požehnání jejich kraje, kde se ženy tak vydatně modlí; nikomu zkrátka nepřišlo na mysl, že ty staré a zázračné báby vděčí za přemíru svého talentu dvěma španělským slovům.

Největší podezření z těch čtyř stařenek měla Angèle, sestra babičky z otcovy strany. Pocházela z linie, v níž se rodily vyhlášené ženy, drobné jako myšky, ale houževnatější než štvaný divočák, když vyběhne z lesa. Angèle k této linii ženských předků dokonce i špetku přidala tím, že si tříbila jistý druh tvrdošíjnosti – bez inteligence by snad ani nebyla patrná, ale protože byla bystrá jako bystřina, oplývala díky ní nadbytkem důvtipu a takto vyzbrojená pak dokázala chápat svět, aniž by do něj kdy vkročila. Už od začátku tedy, jak víme, Angèle větřila, že ta malá má nějaké magické schopnosti. Po příhodě se zvířetem, o němž muži nebyli s to říct, čemu se podobalo, ale přísahali by, že to nebylo zvíře, už o tom nepochybovala a vytvořila si neochvějnou jistotu, přiživovanou každý den novými výhonky důkazů, že ta maličká má nejen magické schopnosti, ale je také velmi mocná. A se samozřejmostí starých žen, které ze světa znají jen tři kopce a dva lesy, se obávala, že uhodla, že to dítě je předurčeno stát se obětí; každý den před jitřní modlitbou jí proto odříkala pár zdrávasů a stejný počet otčenášů a koutkem svého prozřetelného oka sledovala každý z jejích příchodů a odchodů, až jí na špatně udržovaném ohni desetkrát zkyslo mléko.

Uplynul celý rok od události na mýtině ve východním lese a ten rok proběhl jako ve snu, pokojně a šťastně. Jednou ráno na konci listopadu Angèle pátrala svým okem Prozřetelnosti po dítěti, které bylo za jitra spatřeno, jak si v komoře nabírá porci sýra a obklopené vířivým tancem odchází ke svým stromům a učení. Ten, kdo už zapomněl na život v souladu s divokou přírodou, by si mohl myslet, že jde o metaforu a že si šla stejně jen popovídat se sousedkou. Pravda je taková, že na venkově je obojí navzájem spojené ještě těsněji než komůrky ve včelíně a že to propletení tady bylo vždy. Prozřetelné oko ovšem vidí dál než vesnické klepny, podobá se sondě, která může rozlišit jakoby v pološeru bytosti i věci, jež nejsou bezprostředně na dohled. Samozřejmě že na nic z toho teta Angèle v duchu nemyslela, a kdybychom se zeptali ostatních stařenek na jejich oko, probíraly by se svým růžencem a mumlaly by něco nejasného o jasnozřivosti matek – protože magie je ďábelská a ony se před ní střežily, i kdyby to znamenalo popřít nadání, prokazatelné sice, zato nijak zvlášť křesťanské.

Venkovská krajina se toho rána jen třpytila. Nad ránem mrzlo a mráz praštěl v každém koutě země; a když zničehonic vyšlo slunce, země pokrytá pavučinou mrazu jiskřila jako moře světýlek. Když Angèle vrhla svůj pohled na pole pokrytá jinovatkou a našla to děvčátko téměř okamžitě na okraji skupinky vysokých stromů ve východní části farmy, nebyla nijak překvapená jasností svého zraku a ponořila se na okamžik do pozorování té scény, po pravdě velmi krásné, protože Maria se rýsovala na pozadí stromů obtěžkaných bílým sněhem tak, že nad její hlavou tvořily oblé křivky a podobaly se diamantu. Pozorování tohoto výjevu nemělo s hříchem nic společného, nebyla to zahálka, ale chvála díla Páně – je potřeba říct, že v té době a v tomto kraji, kde se žilo velmi prostě, bylo snadné zlehka se prstem dotknout tváře božského, každý den přece měli co do činění s oblaky a kameny a ranými orosenými rozbřesky, které na zem vrhaly průsvitné paprsky po celých salvách. A tak se Angèle ve své kuchyni, oči upřené do neurčita, usmívala na svou vizi děvčátka na okraji hezkého hájku, na tu chválu nového ledu, když kvůli náhlému vědomí něčeho neznámého energicky povyskočila. Jak si toho mohla nevšimnout? Prudce si uvědomila, že ten jas nebyl obyčejný a že zářící oblouky a diamantové katedrály jen zakrývaly to, že děvčátko nebylo samotné a že bylo na odchodu a možná mu hrozilo nebezpečí. Neváhala, ani si nepovzdechla. Matka i ostatní stařenky odjely brzy ráno na pohřeb a nevrátí se dřív než za dobré dvě hodiny. Na sousedním statku by našla leda Marcelotku, protože všichni muži z vesnice se ráno společně vydali na první velký zimní lov. Pro faráře by musela utíkat až na faru a při vší nádheře jeho pupku plného husího sádla (slíbila si, že později odčiní tuto rouhavou myšlenku) jí připadlo, že je naprosto neschopen bojovat proti temným silám univerza. Do počasí, které nevědělo nic o hříšném teple pokrokových domácností, si Angèle oblékla tři živůtky a sedm sukní a spodniček, k tomu přidala těžkou plátěnou pelerínu a na své tři zbývající vlasy pevně nasadila čepec, teprve pak se v tom brnění vydala ven do věrolomného dne, kdy hrozilo takové nebezpečí. A to všechno, tedy stařenka plus osm zimních vrstev, její dřeváky, tři růžence a jeden stříbrný křížek na konci řetízku, nemluvě o čepci, přes nějž ještě přehodila mantilu z tlusté plsti, dohromady nevážilo ani čtyřicet kilo, ve skutečnosti se jejích devadesát čtyři jar téměř vznášelo nad pozemskými cestami, až tak, že nebylo slyšet ani praskot, jaký obvykle vydávají podrážky na jinovatkou pokrytém listí, a tak doběhla téměř neslyšně, krátce dýchajíc a s nosem červeným, až na okraj pole, které ještě před chvílí přehlížela svým okem. Měla sotva čas zahlédnout děvčátko, které volalo cosi směrem k šedivému koni s matně stříbrnými odlesky, a vydat zvuk, který znamenal pro všechny svaté a nejmilosrdnější Matku Boží!, pak už se jen elegantně omezila na ach, ach, ach – a na pole se snesla temnota. Ano, uragán se strhl nad tou malou a vetřelcem a Angèle by to smetlo zpět až na začátek pole, pokud by ji nezadržel jeden z jejích růženců, který, věřte tomu nebo ne, se náhle proměnil v hůl. Zázrak.

A tak tetinka mávala v bouři svým růžencem a proklínala překážku způsobenou neprůhledným vířením, která ji dělila od Marie. Ztratila mantilu i čepec s pentlemi a její dva bílé copánky jemné jako pavučina se jí držely zpříma na hlavě, kterou potřásala pocitem marnosti boje s větrným protivenstvím. Ach ach! Ach ach! opakovala a tentokrát to znamenalo: neodvažujte se nám vzít maličkou, jinak vám rozsápu ty vaše hnusné obličeje. Brzy poznáme, že dřevák hozený zpříma rozhořčenou stařenkou může způsobit rozestoupení v průtrži mračen, tak trochu jako to dokázal Mojžíš, který měl možná taky všechny své spodničky vzhůru nohama, až na tu poslední, jež byla stejně rudá jako moře v té velké knize. Když uviděla průrvu způsobenou svým vlastním dřevákem, Angèle do ní skočila jako kůzle a přistála celá bez dechu na zadek do zběsilého víru, který fičel kolem ní. Ale větrná smršť, která jí zabraňovala ve výhledu i v tom, aby se přiblížila k děvčátku, se teď točila okolo energetického proudu a (jak pochopila v náhlém záblesku vědomí, který nikdy nepřevede do slov) držela ji jako v tlakovém hrnci. Vytřeštila své krátkozraké oči a s pomocí růžence, z něhož se stala hůl, se pokusila vstát a upravit si spodničky. Mariiny šaty vířily v tom vyjícím proudění, křičela něco na šedého koně, který couvl až na okraj lesa, protože mezi nimi byla černá hranice tvořená dýmem, který burácel jako hrom, točil se a přitom houstl. Také kůň sám byl obklopen mlhou, která se jemně chvěla před jeho ušlechtilou hlavou s lesklými nozdrami; byl ostatně překrásný, jeho srst barvy rtuti se blýskala, žíhaná hříva byla z jemných stříbrných nitek a teta, slepá jako krtek, se ani trochu nedivila, že je dokáže rozlišit na dvacet kroků (ve srovnání s růžencem to taky byla maličkost). Dívenka stále křičela cosi, co Angèle neslyšela, ale černý dým byl silnější než přání koně dostat se k Marii, a v gestu, které udělal jejím směrem s hlavou soucitně skloněnou, aby vyjádřil uklidnění i sbohem, četla také smutek, ale i naději, něco, co říkalo: ještě se uvidíme – a jí se chtělo docela hloupě plakat a dlouze se vysmrkat.

Zmizel.

Následovalo několik vteřin, kdy dvěma duším chyceným v temné bouři jejich úděl připadal nejistý. Pak zaznělo hrozivé zaječení, mračna se projasnila, černý dým vystoupal k nebi jako šípy smrti, rozptýlil se s vzteklým rozprsknutím a krajina se ve zkamenělém tichu opět vyšperkovala svými drahokamy a solnými krystaly, tetinka se vzpamatovala a přitiskla tu malou ke své plátěné peleríně, že se nemohla ani nadechnout.

Ten večer pozvali na statek všechny muže ze vsi. Ženy připravovaly večeři a čekalo se na otce, který se už dříve objevil (spolu se dvěma zajíci a příslibem pěkných kousků divokého prasete), takže mu hned vyprávěli o fantastické příhodě, načež znovu odešel klepat na několikero dveří, zatímco ženy prostíraly pro patnáct lidí. Obvykle by večeřeli polévku, slaninu, polovinu uleželého, páchnoucího sýra a trochu kdoulového želé, které vždy připravovala Eugénie – místo toho se činili nad zvěřinovým ragú a slaným koláčem s nakládanými liškami, a těch se otevíraly jen tři skleničky ročně. Maria seděla před velikou hruškou politou medem vonícím po tymiánu, z něhož včely sbíraly pyl po celé léto, a mlčela. Pokusili se položit jí několik otázek, ale upustili od toho, protože je znepokojil poněkud horečný lesk jejích černých zornic, a tak se ptali jen sami sebe, co asi křičela na toho do mlhy zahaleného šedého koně. Nikdo nepochyboval o tom, co Angèle vyprávěla, a večeře pokračovala za velkého hlomozu, kdy se diskutovalo o růžencích, bouři a dnech na konci listopadu a Angèle musela šestkrát opakovat do detailu svůj příběh, jemuž udělala tu čest a nezměnila na něm ani čárku.

Vyprávění bylo detailní, ale zdaleka ne úplné, jak si všimla Maria, sedící nad svou hruškou, mlčela ovšem a přemýšlela. Přemýšlela, proč se Angèle po ní po očku podívala ve chvíli, kdy se chystala přistoupit k určité části příběhu, té, v níž černý dým začal vypadat jako protáhlé černé šípy a už od pohledu bylo jasné, že jsou smrticí. Dívaly se na ně, věděly to, a tečka. Maria viděla, že tetinka zamlčovala hrůzu a neblahou předtuchu, která se jí vryla do prsou, z celé řady důvodů, jež v duchu mučily ji i její lásku k pravdě. Řekla jen: dým vystoupal směrem k nebi jen tak, tam vysoko náhle vybuchl a nebe bylo zase modré – a pak mlčela. Maria přemýšlela. Přemýšlela o tom, že ví o spoustě věcí, o kterých tito stateční lidé nemají ani tušení, a že je miluje ze všech sil, jaké jedenáctileté dítě může vložit do lásky tvořené nejen úzkým vztahem od raného dětství, ale také přijetím druhého v celé jeho velikosti i nepopsatelném trápení. Jestliže Angèle nemluvila o smrticí síle černých šípů, bylo to zčásti proto, že se obávala, aby se vyřčená slova nestala proroctvím, zčásti proto, že nechtěla vyděsit tu malou, o níž nevěděla, jestli to také ví, a konečně ještě proto, že i ona kdysi byla vášnivou ženou. Jakkoli se dnes tetinka podobala vysušenému ořechu živenému nehmotnými modlitbami, Maria v ní dokázala vidět – od svých desátých narozenin měla totiž dar vidět obrazy minulosti –, že kdysi bývala jako světluška, jejíž tělo i duše patřily jen svobodnému povětří. Viděla, že často přeskakovala strouhy bosýma nohama a snila s očima upřenýma do nebe; ale viděla také čas a osud, cesty úniku, kterým neunikne nikdo, a věděla, že ten oheň v Angèle se pomalu obracel do ní samotné a koncentroval se do velikosti zrnka, dnes už zapomenutého. Objev dívenky ze Španěl na zápraží na statku však oživil vzpomínku na vřelost, která kdysi proudila jejími žilami, a tento její druhý život jí poručil, že i Maria musí být svobodná a vášnivá. Angèle se obávala, že kdyby mluvila o smrticích šípech, považovali by ostatní za moudré spoutat každodenní život té malé, a ona věřila, že ji dokáže ochránit – či přinejmenším v to doufala. Nepochybovala však o tom, že uvěznit to dítě i na jediné odpoledne mezi čtyřmi stěnami by znamenalo zabít je ještě jistěji, než by dokázaly všechny šípy, které zapudil obyčejný růženec.

Maria přemýšlela a dospělí si povídali. Po víně ze zadního svahu muži roztáli a fantastická zvířata a černý dým už jim nepřipadaly tak hrozivé, přesto ještě hovořili o tom, zdali je potřeba povolat četnictvo nebo vymítače zlých duchů, či se spíše spolehnout na dávnou moudrost svých předků, která říká, že venkovská krajina chrání před zlem, pokud je srdce čisté. Mužům stačilo pohlédnout na tetu Angèle v houpacím křesle, kam ji ženy mermomocí posadily, Angèle, jejíž staré tělo zahřáté vínem a zvěřinovým ragú pod novým čepcem s pomněnkovými pentlemi vypadalo jako vyřezané z krásného matného dřeva s ušlechtilým žilkováním, ano, mužům stačilo na tu drahou stařenku jen pohlédnout a dobře si všimli té odvahy, jíž jsou obdařeni lidé toho kraje – a domnívali se dokonce, že to byla právě ona, ta nížinná krajina, která utvářela ženy takové, jaké je pak mohli pozorovat v jejich stařeckých křeslech, ženy, které si navzdory peci, zahradě, slepicím, kravám, bylinkám a modlitbám přehodily mantilu a vzaly růženec a šly na pomoc nevinným v nebezpečí. Máme opravdu dobré společnice, mysleli si a upíjeli přitom víno, a naše země je nádherná. A že liškový koláč už také zčásti splynul s tímto tvrzením, nerozporovali její upřímnost, protože muži z nížin milovali svou zem a své ženy a věděli, že obojí je navzájem propletené tak jistě, jako oni náleží ke svým lánům a pouštějí se do lopoty na polích při sklizni a na honech a je to jako daň, kterou je potřeba zaplatit za velkodušnost osudu.

Farář neschvaloval, že se mluví o vymítačích, a obvykle nezmeškal žádnou příležitost, aby pokáral své ovečky, ale cítil, že boj proti pověrčivosti se teď utopil v hrušce s medem, kterou mu naservírovali se sklenicí plnou dobrého vína. Byl to však slušný člověk, který měl rád dobré jídlo, protože byl shovívavý (ne jako ti, kteří jsou tolerantní jen proto, že bez přestání hřeší tělem), a když krátce po odchodu ze semináře přišel do vesnice, došlo mu, že lidé z tohoto kraje svou víru ztrácejí jen zřídkakdy a že člověk, který mezi nimi chce žít, si musí vybrat, s čím bude zápasit on sám. A přesně tak pojal i své zdejší ministrování: chtěl být mezi lidmi, ne proti nim, a zaplatil za to – kromě požívání jisté vážnosti mezi svými věřícími – přijímáním světské štědrosti ve formě zaječích paštik a kdoulového želé, které Eugénie uměla proměnit v královskou pochoutku.

A v této mírumilovné atmosféře, kdy všechny plnila sladkost tymiánového medu a taniny zdejšího vína, načal Marcelot téma, které jako by ho právě napadlo:

„O té doby, co je ta maličká s náma, byly samé dobré roky, co?“

Dobře vytopenou místností, kde stařenky už usínaly, kde se muži opřeli do opěradel svých židlí a vychutnávali si slivovičku na dobrou noc a kde Maria přemýšlela a nedívala se přitom na nikoho, ale pozorovala všechno, se snesl dlouhý povzdech, jako by se sám statek nadechl a vydechl celý lok nočního vzduchu, pak zadržel dech a čekal. Nastalo hluboké ticho plné hluku, jaký vydává patnáct těl, když do okolí vyzařují tak velký příval očekávání a soustředění. Přesto byl i v tom náhlém strnutí znát mocný proud touhy a bylo jasné, že všichni zkameněli právě v očekávání opětovného vytouženého rozkvětu. Jediná Maria vypadala, jako by se jí dění v místnosti netýkalo, ostatní byli napjatí jako luky Šajenů (taková představa se vloudila do mysli faráře, který právě četl knihu misionáře o životě mezi indiány) a nedalo se v té chvíli naprostého strnutí říct, k jakému rozřešení povede.

Konečně Marcelot, který tak silnou reakci neočekával, se poškrábal na krku a naléhavě se podíval na otce. Byl to signál k uvolnění a všichni se horečně jeden přes druhého dali do řeči.

„Jedenáct let, co jsou úplně zlaté sklizně,“ řekl starosta.

„Sníh přijde vždycky v pravou chvíli a divoké zvěře je v lesích moře!“ vykřikl Jeannot.

A byla pravda, že v těch nížinných lesích se to oproti jiným lesům zvěří jen hemžilo, dokonce až tak, že měli potíž udržet si ji jen pro sebe, protože chlapi ze sousedních obcí si sem pravidelně chodili hojit svá vlastní zklamání.

„I ty naše sady jsou tak krásné,“ triumfovala Eugénie, „broskve i hrušky jsou jako z ráje!“

Tady vrhla neklidný pohled na faráře, ačkoli přesně takto si představovala zahradu Eden – se zlatavými broskvemi, hebkými jako polibek neviňátka, a hruškami tak šťavnatými, že jen slabí hříšníci by k nim chtěli při vaření přidávat víno (a hřích by to byl pořádný). Avšak farář měl jiné starosti než to, jak vypadají rajské broskve podle nějaké stařenky, která je ostatně natolik zbožná, že i kdyby si je představovala modré a mluvící, bylo by mu to úplně jedno. Viděl hlavně to, že rozumování jeho oveček opravdu jasně směřovalo k magii. Přesto však měl potíž. Na venkovského faráře a skromný úřad, který zastával, byl totiž neobyčejně vzdělaný. Vášnivě četl příběhy objevitelů a stávalo se mu i to, že slzel pod lampou u vyprávění o trpělivě snášeném utrpení bratří, kteří se vydali hlásat boží slovo do Ameriky. Především se však vášnivě zajímal o aromatické a léčivé rostliny, každý večer si svým krásným písmem seminaristy zapisoval svá pozorování ohledně sušení a terapeutického použití bylin a k tomuto tématu také vlastnil úctyhodnou sbírku drahocenných rytin a učených knih. Svou učenost získal tím, že byl laskavý a zvídavý, a díky ní byl schopen i pochybovat a nemávat hned misálem, jakmile se přihodilo něco neobvyklého. Místo toho k věci přistupoval s rozumnou obezřetností. A tak musel přiznat, že to, jak tato nížina vzkvétala po jedenáct velkolepých let, je skutečné, a víc než skutečné, čarovné. Stačilo projít se po obecních cestách a všimnout si, jak hluboké jsou oranice, jak obsypané jsou stromy a jaká přemíra hmyzu z nich sbírá pyl a opyluje je, jak se zvětšuje počet vážek a Maria pak na letním nebi pozoruje jejich husté, vibrující roje, jaké nejsou jinde k vidění: neboť tato nejasná přízeň, tato přemíra ambrového ovoce a skvělé úrody se koncentruje jen na tuto vesnici, na její cesty a obecní lesy a končí přesně za neviditelnou hranicí, pro zdejší lid mnohem zřetelnější než hranice velkých evropských států. Ten večer všichni vzpomínali na jedno jarní ráno před dvěma lety, kdy všichni vyšli na práh a vykřikli úžasem a nadšením z nekonečného koberce fialek, který krášlil pole i svahy a zaplavoval je vůní; nebo na jedno jitro před čtyřmi lety, kdy se muži chystali na lov, vyšli do mrazu s tlustými šálami a ušankami a nevěřícně hleděli na ulice, černající se množstvím zajíců upalujících k lesu. Stalo se to jen jednou, ale jak! Muži následovali zajíce do lesa a ani jednoho nenapadlo vystřelit ještě na cestě, zvířata se pak rozprchla a lov mohl začít jako obvykle. Ale zvířata jako by chtěla dát najevo, jaká záplava jich vlastně je, ještě předtím, než se věci vrátily do starých kolejí.

A tak měl farář potíž. Stejně jako pes větří divou zvěř i on hluboko uvnitř cítil, že Maria je anomálie ze světa, který Bohu nic nedluží, byla to tajná část jeho samého, kterou jako církevní muž nemohl vyjádřit jinak než četbou stránek o přípravě léčivého odvaru z pelyňku či o nanášení kopřivové masti, a rovněž cítil, že existuje souvislost mezi objevením novorozeněte na sněhu a podivuhodnou libostí, jaká vládla tomu kraji. Díval se na děvčátko, které vypadalo, že podřimuje, on však dovedl vnímat její zřetelnou bdělost a pochopil, že slyší a vidí vše, co ji obklopuje, a že její zdánlivá roztržitost je dílem stavu, který je možné zakusit, pokud se člověk dostane při modlitbě do transu, duch se oddělí od těla, ale zaznamenává okolní svět mnohonásobně pronikavěji.

Zhluboka se nadechl.

„Je tady nějaké tajemství, které budeme muset objasnit,“ řekl a zvedal při tom štamprli slivovice, již mu dobrotivá ruka přistavila poblíž zbytků jeho hrušky s medem. „Ta malá je požehnaná a my zjistíme jak.“

A po rozhodnutí, že nebude nijak kárat ty dobré lidi, kteří chtěli vidět fantastická zvířata, jak rozptylují hustou mlhu až k velkému Morvanu, dospěl i k tomu, že si promluví s Marií, jakmile bude mít příležitost. Jeho slova měla přesně vypočítaný účinek: všechny dostatečně upokojilo, že duchovní autorita, kterou si rádi vykrmovali, ale která nadále zůstávala odlišná a netvořila součást jejich inventáře, uznala existenci záhady. A upokojilo je také to, že přidal jistou záruku, že dříve či později z Boží milosti přijdou na to, co všechno to mělo znamenat. Všichni tedy byli dostatečně upokojeni závěrem obsaženým ve farářově konstatování a ulevilo se jim, že to vyslovil, nikomu se však neulevilo hluboce, faráři nejméně: byla to jen přijatelná přestávka v objasňování hádanek, aby mohli nabrat dech a vidět, jak přichází klid, i tak ale věděli, že jednou bude potřeba vstoupit do kruhu života a ten už pro ně má připravená překvapení i mnohá pozdvižení. Opravdová víra, jak známo, se málo stará o kostel, je to přijetí záhad a ochota obsáhnout celou škálu přesvědčení, díky nimž pak snadněji odolává svodům k přílišnému sektářství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život elfů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.