Copyright © Jitka Ludvíková, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-698-0

1.

Bylo krátce po půlnoci, když Bára vyklouzla z postele a přes tenkou noční košilku přehodila chladivý župánek z jemného froté, který stále lehce čpěl žabincem z rybníka. Nerozsvítila. Měkkými kroky v gumových žabkách kráčela přímo ke dveřím. Její pohyb byl jistý i po tmě, vždyť v tomto penzionu strávila během posledního roku pěknou řádku týdnů. Toto místo patří k Ivanovovým oblíbeným. A ona má ráda všechno, co patří k Ivanovovi.

Před rokem a půl, když ještě pracovala v realitce a náplní jejích dnů bylo shánět pracháče, které by přesvědčila, že období krize je nejlepším časem pro nákup nemovitostí, by nechápala, že v životě existují jiné hodnoty než ekonomický zisk. Pak se znenadání objevily ty závratě. Nejdřív jim nepřikládala zvláštní význam. Vždyť o nic nešlo, jen se jí párkrát do týdne zatočila hlava. Ale když její potíže přerostly do několika ataků za den, ke kterým přibylo brnění prstů na pravé ruce, prvně znejistěla. Dostala strach.

Strach, který byl tak velký, že překonal i její obavy z lékařů. A ona šla. Sama. Bez mámy. Bez partnera. Úplně sama. Nikdo ji nedržel za ruku, když jí dělali všechna ta příšerná vyšetření. Nikdo ji neobjímal, když jí sdělili diagnózu.

Nikdo jí nevysvětlil, co znamená mít roztroušenou sklerózu, nepočítá-li informace, které našla na internetu: fatální nemoc, která se nedá léčit.

Jen na ni všichni mluvili. Lékaři, sestry, nemocniční personál. Ona však měla pocit, že jim stejně nerozumí. Všichni ti lidé jí přišli jako ryby, které jen naprázdno otvírají pusy, z nichž nevycházejí slova, jen bubliny, které ji lapají, aby vytvořily ještě neproniknutelnější hradbu mezi ní a světem venku. A ona ničemu nerozumí. Ničemu!

Napadlo ji, že by to měla skoncovat. Podle toho, co četla, ji ta nemoc tak jako tak dříve nebo později zabije, proto nechápala, proč by měla čekat. Proč by to nemohla udělat sama. Ano, měla by to udělat sama. Nebylo by to snad malé vítězství nad nemocí? Bylo, jistěže bylo, ale to by nesměla být srab!

Její neurolog, kterého teď vídala častěji než kolegy z práce, jí nad rozjedeným vejcem v aspiku sdělil, že má šanci na léčbu. Říkal to bez špetky nadšení a majonéza mu při tom vytékala z levého koutku úst. Účinné léky jsou příliš drahé a ona bude zapsána do katalogu pacientů čekajících na schválení úhrady platby zdravotní pojišťovnou. Byrokracie. Může to prý trvat měsíce. Možná roky. Chrlil ze sebe fráze, které stále dokola opakuje všem svým pacientům, přičemž si všiml jejího upřeného pohledu na své rty. Naznačila mu, že tam něco má, a on prstem setřel zbytek majonézy a olízl se. Do úst vložil další sousto a zakousl se do rohlíku. To byla realita.

Cestou domů nemohla Bára dostat z hlavy poslední slova toho doktora s vousy zamatlanými od vaječného žloutku: „Doufejme, že ta nemoc nebude gradovat příliš rychle.“ A ona by doufala, kdyby ten lékař pokaždé nedodal: „Ovšem není to vyloučeno. Dost často se to protáhne! Většina pacientů na léky čeká. A pochybuji, že vy byste nebyla ten případ.“

A tak čekala. Měsíc. Dva.

Pak v jedné kavárně potkala Martu, drobnou usměvavou brunetku s porcelánovou pletí, která změnila její života, neboť to byla ona, kdo ji přivedl k Ivanovovi.

Teď je tady, kousek od Zlatníků, v penzionu Ráj, v bývalém barokním statku, který Ivanov přestavěl na pohodlný penzion pro svoje podnikání. Její život nabral jiný směr a ona našla novou životní cestu. Do které patří i těch několik kroků navíc, které noc co noc ujde, aby došla za Ivanovem.

Každou noc, když stojí mezi dveřmi a chystá se za ním, vzpomene si i na tu cestu, kterou ušla od poslední návštěvy svého neurologa do dnešního dne. Ale dnes, když otevřela dveře hotelového pokoje, nešla rázným krokem, ale na chvilku znehybněla. Měla pocit, že temnou hotelovou chodbou se nesou mužské hlasy. Zněly rozrušeně, ale byly příliš daleko, aby rozlišila jednotlivá slova a přiřadila k nim patřičný význam. Pozorně naslouchala, hlasy se vzdalovaly.

Což bylo jenom dobře, nechtěla, aby někdo věděl o jejích nočních toulkách, třebaže na nich není nic špatného. Ne z jejího pohledu.

Ještě chvíli stála mezi dveřmi, až slyšela jen tlukot svého zamilovaného srdce, a rozeběhla se chodbou přesně tím směrem, kde se vytratily hlasy a kde byl Ivanovův pokoj.

Ivanov, ruský léčitel, který ji okouzlil už při jejich prvním setkání před třinácti měsíci, kdy navštívila jeho kurz ozdravné meditace. Zpočátku měla obavy, pochybnosti, nedůvěru. Ale pak tu byla Marta, jejíž slova zněla tak přesvědčivě, a ona neměla důvod jí nevěřit. Vždyť Ivanov kdysi vyléčil i ji.

Ano, Ivanova potkala v tomhle penzionu. Přesně o patro níž, kde je velký sál upravený jako meditační tělocvična. Tehdy byla poprvé účastnicí jeho kurzu.

I když je to více než rok, vybavuje si přesně ten moment, kdy Ivanov přišel mezi kurzisty, uklonil se a pak usedl do pozice lotosového květu. Na sobě měl oranžový úbor tibetských mnichů. Nic okázalého, jen tenké plátno střižené do volných kalhot a volné haleny. O to víc vynikl jeho charismatický obličej vyzařující pozitivní energii.

Mluvil česky, ale s intenzivním ruským přízvukem. Některým slovům zpočátku nerozuměla, ale brzy si zvykla na jeho styl mluvy, který na ni působil jako konejšivé objetí. Už si přesně nepamatuje, o čem tehdy v tělocvičně vyprávěl, ale zřejmě to bylo obdobné, co vypráví všem svým kurzistům v úvodních setkáních. Mluvil o své léčitelské praxi, o životě i naději. Naprosto jiný přístup než její neurolog.

Čím déle ho poslouchala, tím více jí dávalo smysl, proč je tady. Pochopila, že Ivanov může být skutečně její nadějí, a začala věřit, že bude. Po měsících bolesti, utrpení a hlubokého vnitřního smutku, kdy nechápala, proč se svět kolem ní zbořil a čím to zapříčinila, z ní pomalu začala prchat sklíčenost. Po několika minutách v Ivanovově přítomnosti měla pocit, že se konečně může volně nadechnout. I vydechnout. Vzduch se jí najednou nezadrhával v plicích, ale vycházel volně ven. A s ním jako by z jejího těla začala pomalu odcházet i beznaděj.

Zdálo se to jako malý zázrak, ale ten přišel až později. Ivanov jí jemně stiskl ruce, ještě dnes si vybavuje jeho hrubou kůži manuálně pracujícího člověka, a vyzval ji, ať se podívá do jeho modrých očí. A ona se podívala. Byly krásné. Magické. Modré jako pomněnky, které vídávala na louce za vsí v dobách, kdy ještě byla dítětem, jasné jako letní obloha a hluboké jako propast. Propast, do které spadla a ve které nalezla klid.

Tehdy, ten večer, poprvé po dlouhé době usínala, aniž by měla polštář promáčený slzami, nenadávala na osud, neptala se, proč já. Prostě si lehla. Zavřela oči a do hlavy jí vstoupil Ivanov. A ona věděla, že se uzdraví. Ivanov je muž, který nedává planou naději.

To je Ivan Ivanov, muž, kterého miluje již několik měsíců. Zatím o jejich lásce nikdo neví. A nikdo se to nesmí dozvědět. Hlavně ne Marta. Ta by jí nikdy neodpustila.

Dveře Ivanovova pokoje byly až na konci chodby v malém výklenku vedle skladu úklidového materiálu. Byl to nejmenší a nejobyčejnější pokoj s výhledem do dvora penzionu. Kdysi v tom pokoji byl sklad starého haraburdí, ale po rekonstrukci celého objektu se z něj stal další pokoj. Útulný, ale velmi těsný pokoj. Bára nikdy nepochopila, proč si Ivanov nevezme lepší apartmán, ale za těchto okolností je ráda, že je jeho útočiště stranou a ona má jistotu, že se o nich dvou nikdo nedozví.

Denní personál, který má na starost úklid pokojů, kuchyň a péči o rozlehlou zahradu, do penzionu pouze dochází. Na noc zůstává jen Marta, která pro Ivanova pracuje už několik let. Kurzisté se střídají každý týden, co čtrnáct dní, je tedy nepravděpodobné, že by někdo z nich zaznamenal něco divného.

I ona není nic víc než kurzistka, která prostě jezdí na kurzy o něco častěji než jiní. Což také není nic nezvyklého, neboť Ivanov pořádá různé typy kurzů a spokojení účastníci, kteří si přezdívají Ivanovova věrná garda, se velmi rádi na ozdravné meditační pobyty vracejí.

Tak proč ne ona? I ona je věrná spokojená kurzistka, které Ivanov změnil život. Změnil, asi není nejvýstižnější slovo, on jí ho totálně převrátil na ruby, a to tím stylem, že jí daroval úplně nový život. Z tuctové egoistické holky honící se za penězi a chvilkovým potěšením se stala dospělá žena, která začíná rozumět životním hodnotám.

Zaťukala na dveře Ivanovova pokoje a pak rychle otevřela. V místnosti se svítilo, ale Ivanovova postel byla prázdná a stále ustlaná.

„Ivane?“ špitla Bára a nakoukla do koupelny. Několikrát našla Ivanova v koupelně stojícího na hlavě s nohama opřenýma o zeď.

Ivanov tam ale nebyl.

Zvláštní. Velmi zvláštní. Ivanov nemá rád, když se zbytečně svítí. Říká, když je tma, má být tma. I tma, zrovna tak jako světlo, nám může ukázat cestu a trávit čas ve tmě může být přínosnější než putování s baterkou.

Bára si svlékla župan, zhasla světlo a vklouzla do studené postele. Povlečení ještě vonělo jejich včerejším milováním. Vždycky měla sex moc ráda a nikdy se nedržela zpátky, když se naskytla příležitost jít do toho. Sex na jednu noc nepovažuje za nic špatného a rozhodně se za ty nárazové chvilky lepkavého potěšení nestydí.

Dnes jí je dvacet devět a za tu dobu vyzkoušela téměř tři desítky sexuálních partnerů. Není to tak dávno, kdy si je hrdě počítala, podobně jako když lovec sbírá své trofeje a přičítá každého střeleného zajíce. Nikam si je nezapisovala, přesto si pamatovala všechny obličeje, úsměvy a zvláštnosti, kterými ji zaujali.

Ano, Bára muže rozdělovala na dvě kategorie: kořist a lovec. Pravda je, že díky své energické nátuře se s lovci setkávala málo. Většinou narážela na kořist, kterou odlovila jednou, dvakrát, pětkrát, až se před ní zase rychle stáhla do ústraní, anebo, což bylo nejčastější, o svou kořist ztratila zájem a šla lovit jinam. Jestli o něco v životě Bára neměla nouzi, byl to rozhodně sex. Někdy byl dobrý, jindy fiasko, občas ji překvapila animální vášnivost, ale zpravidla šlo o průměrné potěšení hraničící s rutinou. Někdy jí sex přišel podobný jako nutnost vyčistit si zuby, nespala s někým ani tak z lásky či pro potěšení, ale protože prostě musela. Potřebovala rozechvět tělo závaly slasti a vybuchnout, aby si dobila baterky a cítila se žádoucí ženou. Jen aby nebyla sama.

Ale to, co zažívá s Ivanovem, se s žádným předešlým sexem nedá srovnat. Milování s ním je plné energie, která tryská přímo do jejího těla a ona má pocit, že je v oblacích, kde rozum není potřeba, a jediné, co má význam, je slast a radost. Je to jako by padala do mlýnku na maso, který ji nejdříve úplně rozseká, aby ji vyplivl lepší a dokonalejší. Je to droga, již stačilo jednou okusit, a ona věděla, že se jí už nikdy nemůže vzdát. Ano, Ivanov je síla, která neničí, ale nabudí. A jeho horké polibky jsou jako tablety dopaminu.

Přikrývka se rychle rozpálila při myšlence na milence a Bára cítila doteky jeho rtů po celém svém těle. Toužila, aby byl zase v ní a ona zažila stav beztíže. Ovšem Ivanov se stále nevracel.

Budík na nočním stolku ukazoval jednu hodinu a otevřeným oknem vnikal do místnosti stále větší chlad. Bára vstala, aby okno přivřela. Měsíc byl jasný a obloha plná hvězd. Zítra bude určitě další teplý den.

Z jasného nebe jí zrak po chvilce sklouzl na dvůr a ona si všimla dvou postav, které přicházely cestou od rybníku. Neviděla ani jedné z nich do tváře, ale podle svižného pohybu a stylu chůze v jedné poznala Ivanova. A tou druhou osobou, podle drobné tělesné konstrukce, nemohl být nikdo jiný než Marta.

2.

Monika Hrubešová ležela v posteli a stále dokola si opakovala, že všechno je tak, jak má být, její život nabírá správný směr a ona bude v pohodě. Její budoucnost je nádherná. Čekají na ni samé úžasné okamžiky a do jejího života vstoupí noví lidé. Skvělé věci, převratné události, to je její nový život, přesně tak to dnes řekl Ivanov.

Ivanov se fakt snaží, o tom není pochyb, určitě je mimořádný léčitel, jenom ona má pocit, že se stále nemůže naladit na zdejší prostředí. Už si tak trochu zvykla na brzký ranní budíček, rozcvičku a následnou meditaci, dopolední cvičení do úmoru, při kterém stále padá na hubu. Na odpolední očistné meditace těla složené z masáží, saunování a cvičebních sestav, velmi krkolomných pro ty, kteří celý život maximálně cvičí aerobik a kotoul udělali naposledy ve školce. Sžila se i s vyčerpávajícím večerním programem čítajícím transová cvičení, různé typy terapií a léčebné seance. Ale pořád nevidí žádné výrazné zlepšení. Samozřejmě, nemůže čekat zázraky, ale už je tady jedenáct dnů a za tu dobu moc pokroků neudělala.

Jasně udělala. Má přece myslet pozitivně. Vzpomněla si na to, jak ji Ivanov požádal, aby si uvědomovala situace, které se v jejím životě mění k lepšímu, a zapisovala si momenty, kdy ji opět naplňuje pocit štěstí. Má se sebou pracovat obdobně, jako když pracuje na nové knize. Nesmí na sebe být náročná. Má si zapisovat všechny myšlenky a třídit je ne za pomoci rozumu, ale podle citu.

Natáhla se pro blok a tužku, které měla odložené na nočním stolku vedle postele, a rozsvítila lampičku. Venku už se rozednívalo, ale žaluzie na oknech měla stále stažené.

Než začala psát, přečetla si svůj včerejší zápis, který učinila, když se utahaná po večerní transové meditaci zachumlala do levandulí vonící peřiny.

„Mám myslet pozitivně. Mám věřit v lepší život. Už se mi nic zlého nestane, jen o tom nesmím pochybovat.“

Jasně, nepochybuji, řekla si v duchu a začala psát:

„U Ivanova na kurzu jsem 11 dnů. Jela jsem sem proto, abych se vzpamatovala z událostí v hotelu Metropolitan. Abych se vypořádala se smrtí, která se neustále objevuje v mé blízkosti. Abych to všechno pochopila. A pochopila? Ne. Stále nevím, proč přitahuji špatné muže, kvůli kterým se dostávám do nebezpečí. Stále nevím, proč kolem mě umírají ti, které mám ráda. To mi zatím nikdo nevysvětlil. Ivanov mi navrhl kineziologickou seanci, prý to může souviset s minulými životy, ale nejsem si jistá, že jsem na něco takového připravená. Popravdě myslím, že těm věcem vůbec nevěřím.“

Na chvilku přestala psát a dlouze se zamyslela, jaké pozitivní změny se od té doby, co je tady v penzionu, v jejím životě skutečně staly.

„1. Pochopila jsem, že nic z toho, co se stalo, není moje vina. Ničí smrt jsem přímo nezavinila. Nemohla jsem za to, že jsem naletěla dalšímu muži. To, co se stalo, by se stalo, i kdybych v tom nefigurovala. Já nejsem vrah.“

Tak fajn, to pro dnešek stačí, řekla si Monika a zaklapla blok. V penzionu bylo stále ticho, všichni zřejmě spí, jenom ona má potíže se spánkem. Vzala z nočního stolku mobil a zapnula ho. Chtěla vědět, kolik je hodin. Budíček měla nastavený na šestou, a zatím nezvonil.

Když se mobil probudil, Monika zadala heslo, byl to název její poslední knihy, a zatímco čekala na nasvícení displeje, odhadovala, kolik může být. Včera se vzbudila ve čtyři, den před tím v půl páté, předtím ve čtyři dvacet. Prostě ještě ani jednou se jí nestalo, že by spala do šesti, jak si naplánovala. Celou dobu, co je tady, se budí mezi čtvrtou a půl pátou, což je velký pokrok proti tomu, že se už několik měsíců pořádně nevyspala.

Ta doba, když ji propustili z nemocnice, byla hrozná. Byla zavřená sama doma a na nikoho neměla náladu. Vlastně neměla náladu na nic. Byla na pokraji nervového zhroucení a popravdě se dost diví, že se nezhroutila. Neměla k tomu příliš daleko. Kdyby nepřišla do Ivanovova penzionu ozdravných meditací, skončila by v Bohnicích, tím si je jistá.

Nápad odjet na tento kurz nebyl její. Napadlo to její nakladatelku, která kdysi byla její kamarádkou. A možná i přes to, co se mezi nimi dvěma stalo, stále její kamarádkou je. Podle všeho už jí Viki odpustila.

Anebo to všechno dělá jen proto, že chce zpátky svoji nejlepší spisovatelku? Každopádně za ní přišla dvakrát. Poprvé, aby se jí zeptala, jak se jí daří a zda chce vidět Markovo dítě. Podruhé přišla s miminkem v náručí a kontaktem na Ivanova. Ivan Ivanov je prý věhlasný léčitel a Viki velmi pomohl, aby se přenesla přes všechno, co se loni stalo. Když v ruce držela to malé modrooké dítě, které vypadalo jako Markova kopie, působila velmi vyrovnaně a šťastně. O to bolestnější pro Moniku bylo, když si uvědomila, že Marek z jejího života zmizel jednou provždy a ona po něm nemá nic. Vůbec nic.

Jen bolestné vzpomínky na ten prokletý den, kdy našla jeho nehybné tělo ve své posteli.

To Viki, Markova manželka, má dítě. Už nikdy nebude sama. Už nikdy na Marka nezapomene, Marek bude už navždy poblíž ní v tom nesmrtelném odkazu, který vložil do svého dítěte.

Možná jí kdysi Viki záviděla Markovu lásku a právem ji nenáviděla. Aby ne, vždyť jí přebrala manžela. Ale teď ona závidí jí, protože dítě, které Viki má, je lék na veškerou bolest a ztrátu. Ano, Monika má co závidět. A má proč nenávidět. Ale jediné, koho nenávidí, je ona sama. Nenávidí sebe za to, co ji v životě potkalo.

Když Viki odešla, v místnosti zbyla vůně mateřského mléka smíchaná s pachem pomočené pleny, kterou Viki vhodila do odpadkového koše v kuchyni. A pak tu byla ještě vůně sotva narozeného človíčka, který se jmenuje Marek po svém tátovi. A kontakt na Ivana Ivanova. Ležel tam na stole mezi rozpitými láhvemi se zbytky červeného vína, ve kterých přibývalo topících se mušek již několik dnů, než se Monika naštvala na sebe samu a rozhodla se bojovat. Vzala mobil, zavolala do penzionu a zapsala se na nejbližší volný kurz.

Měla štěstí. Za tři dny ji taxík se dvěma zabalenými kufry vyplivl před bývalou selskou usedlostí jižně od Prahy.

Od té doby se konečně trochu vyspala. Začíná chápat, že se nesmí stále chovat jako oběť, jinak se z toho koloběhu, kdy ji stále někdo ovládá, nedostane. Občas se už i usměje. Jako včera, kdy se při šamanské terapii dostala jedna postarší kurzistka, do té doby se belhající o berlích, do transu, ve kterém poskakovala jako zdravé pětileté dítě. Malý zázrak. Čeká tu na každého, i na ni. Jen musí chtít a věřit.

Ona uvěří.

„Jsem v pohodě. Všechno bude dobré,“ zopakovala si nahlas a podívala se na mobil, kde se mezi tím řadilo několik příchozích zpráv.

Pár pozdravů od ne příliš blízkých přátel, kteří mají pocit, že by ji měli podpořit, ale na druhou stranu nemají dost odvahy, aby zvedli telefon a zavolali, tak namísto toho pošlou strohou zprávu, typu: Doufám, že je ti líp. Drž se.

Monika byla toho názoru, že jí nikdo nemůže vyčítat, když na takovou zprávu neodpoví. Proto mazala jeden vzkaz za druhým, až narazila na upozornění aplikace, kterou si před několika měsíci nainstalovala do telefonu.

„Vaše menstruace má 35 dní zpoždění. Nezapomněli jste zadat vaši menstruaci?“

„Cože?! Co je to za blbost?“ přečetla si zprávu ještě jednou, krátce se zamyslela, chvilku počítala v duchu, pak na prstech, pak se podívala na poslední zadané datum menstruace, které si pečlivě zaznamenala do tabulky této aplikace, a pak vztekle mrskla telefonem na noční stolek. „Ne! Vážně nezapomněla!“ vykřikla na bezbranný mobilní telefon a padla zpátky do postele. „Fajn. Jsem v pohodě. V pohodě! Do prdele! Já přece nemůžu být těhotná!“ Přikryla si hlavu polštářem a snažila se uvolněně dýchat.

Několik minut jí trvalo, než se konečně uklidnila a začala uvažovat rozumně. Jasně. Přece nemůže být těhotná. Je to blbost. Po tom, co v posledních dvou měsících zažila, je přece pravděpodobné, že nedostala menzes. Nemá to na svědomí těhotenství, ale stres. Jo, jasně, je to stres. Nic víc.

Stres.

Protože kdyby to bylo těhotenství, znamenalo by to, že čeká dítě s vrahem.

O několik minut později zazvonil budík. Monika se zhluboka nadechla, doširoka usmála, přesně jak ji učí Ivan, a rozhodla se prožít krásný den.

Netěhotná!

3.

Miloš si zapálil další cigaretu, i když věděl, že šéfka bude zase prudit. Angela, jak své šéfce přezdívá, nesnáší, když služební auta voní jako noční bar před zavíračkou. Ale přesně to má Miloš rád. Směsici smradu cigaret, potu a nasládlého parfému, který na sebe stříkají laciné děvky. Ale protože tu Angela není a nevidí ho s cigárem v hubě, má holka smůlu, on nebude čekat, až tam dojede. Na cigáro má chuť teď. Tak co by si dělal špatně. Pak tu káru vyvětrá. A když nevyvětrá, kašle na to, stejně ho Angela tak jako tak vyrazí, až zjistí, že vzal z pokladny ty prachy.

Služební BMW dobře táhlo a on měl šanci stihnout výlet za ségrou pěkně v polední pauze a vrátit se tak akorát, než Angela sní svůj vegetariánský toust s tofu, určitě dřív než dopije kafe z čekanky, kterou si údajně sama pěstuje, ale to by sakra nesměl blbě sjet z dálnice, dostat se na objížďku, která nemá konce, a místo do Zlatníků ho zavedla do lesa, ve kterém se totálně ztratil.

Miloš nemá moc silných stránek, o kterých by věděl, zato má spoustu slabých a jestli je nějaká na špici, je to právě orientační talent. Nikdy nebyl vesnický buran ani skaut, aby oškrabával mech ze stromů nebo s buzolou hledal sever. A už vůbec nebyl muž, jehož ego by připustilo nějakou slabinu a dovolilo mu, aby se zeptal na cestu či se spolehl na navigaci.

Otázky jsou pro baby a navigace pro tupce v kvádru. On si vždy poradí po svém.

S touto vizí bloudil lesními a polními pěšinami, aniž by se jenom vzdáleně přiblížil statku za Zlatníky, jehož adresu vymámil z Bářiny nejlepší kamarádky, kterou jeden čas taky píchal.

Hledání cesty ho trochu vyladilo, ale mnohem víc ho dostalo, když zjistil, že bere z krabičky poslední cigaretu.

Miloš nemá ve zvyku připouštět si problémy. Protože na všechno z vysoka kašle, žádné problémy nemá. Spíš je mají jiní, kteří jeho průsery vyžerou. On je většinu času v pohodě. Máloco ho vyhodí ze sedla. Jen prachy ho dovedou lehce vykolejit a pak snad jen ta poslední cigareta v krabičce.

Namísto hledání statku, kde se Bára rozhodla totálně zcvoknout, jak si Bářin pobyt sám pro sebe definoval, se rozhodl hledat benzinku, trafiku nebo aspoň večerku, jestli v téhle díře vůbec nějací Vietnamci vaří rýžové nudle, aby si koupil svou dávku nikotinu.

Možná ne všichni kuřáci mají nejlepší orientační smysl, a Miloš je toho živým důkazem, ale mají skvělý instinkt vyčuchat nejbližší trafiku, kde jsou k mání cigarety. Netrvalo dlouho a černé BMW, které Miloš řídil, zabrzdilo u trafiky v Dolních Břežanech. A když se Miloše ta zvědavá bába v podobné zástěře, jakou nosila jeho babi, zeptala, kam má namířeno, nebylo nic špatného na tom, když se poptal, kterou cestou bude v penzionu Ráj nejrychleji.

Párkrát určitě překročil povolenou rychlost v obci, a nebylo to dnes poprvé ani naposledy. Měl služební vůz a černé brýle, stejně jako drzost tvrdit, že za volantem rozhodně neseděl on, kdyby něco od policajtů přišlo. Jak by taky mohl sedět za volantem, vždyť ani neměl od Angely příkaz ke služební cestě. Penzion Ráj byl celkem daleko za Zlatníky, a cesta, která k němu vedla, byla poměrně slušná na to, že vedla mezi poli. Miloš rozhodně měsíc starý vůz nešetřil a jízdou v lehce podkluzujícím se terénu se velmi dobře bavil. Kdyby ho tak viděla Angela!

Kluk, co si půjčil novou hračku. Závodník. Frajer. Kožená bunda, cigáro v puse, bourák za půl druhého mega. Den byl tak krásný, jen nezapomenout na ten průser, kvůli kterému přijel, a na Angelu, která touhle dobou dopila svůj čekankový odvar a vrhá se natěšeně na některý z raw dezertů u nich v kantýně. Nebude trvat dlouho a zjistí, že on a sedmičkové BMW jsou na výletě.

Na hezkým výletě. Zapnul rádio a ohulil ho na plný koule, zrovna hráli Metallicu. Hvízdal si, co mu dovolila cigareta, a rukou mlátil do volantu naprosto mimo rytmus. Ale co je komu do toho? On je v pohodě. A až to vyřídí s Bárou, bude v totální pohodě.

„Do prdele! Co je to tu za magory!“ Cigareta mu vylítla z pusy a zmizela někde u jeho pravé nohy, kterou zuřivě sešlápl brzdu. Vyděsil se, jako už dlouho ne. Za zatáčkou se vynořil špalír pochodujících lidí. Neviděli ho přijíždět, tak jako on netušil, že tam budou. Pokojně kráčeli prostředkem cesty, až uslyšeli za zády děsivé skřípění brzd a zvuk klaksonu. Následoval řev, během kterého se početný hlouček rozprchl do pole, kde groteskně popadal k zemi, ale to už Miloš neviděl, auto se škubnutím zastavilo a on hlavou třískl o volant.

Několik vteřin trvalo, než zvedl hlavu a podíval se před sebe. Točila se mu hlava a bylo mu mdlo. A taky měl strach. Možná někoho zajel. Frajer v kožené bundě, závodník ve vypůjčeném žihadle. Kluk, co kouří lehká Marlbora.

Je nad věcí. Do prdele!

Rozhlédne se a snaží se soustředit. Lidé netvoří kompaktní špalír, ale jsou roztroušeni všude kolem. Někdo stojí v rigolu, jiný leží na poli, pár lidí pomáhá ostatním, někdo jde směrem k němu, další křičí, na poli leží starší muž, nehýbe se. Miloš si není jistý, zda někdo další neskončil pod jeho koly.

Škublo to, nebo ne?

Dobrých pár minut v Milošovi lomcovala nejistota, než se dal zase dohromady a uvědomil si, že ta zatáčka byla nepřehledná, že nemohl tušit, co přijde, je tu prvně, zatímco tito lidé to tu jistě dobře znají. Jejich chyba, že se tu tak blbě motali, a jestli někoho zajel, jeho vina to rozhodně nebyla. Ne, on přece nešel prostředkem cesty! On jel pomalu, dával pozor. Ale tahle banda magorů si tu pochodovala, aniž by ji napadlo, že se pohybují na cestě určené pro motorová vozidla. Ne. Do tohohle ho nikdo nenamočí. Jeho vina to není. Tečka. Už se tím nebude zabývat.

Chtěl vystoupit a rozkřiknout se na ně, když nevelký muž v oranžových teplákách a triku přistoupil k jeho autu a strčil hlavu do otevřeného okýnka na straně spolujezdce. „Jste v pořádku?“ zeptal se s cizím přízvukem.

„Proč bych neměl být?“ zašklebil se Miloš.

„Máte na čele krev,“ ukázal ten cizinec na jeho pravý spánek. Miloš se automaticky dotkl svého čela a podíval se na svou ruku. Dlaň se zbarvila do červena. Při pohledu na zakrvácenou ruku se mu před očima znova udělaly mžitky, přesto sebejistě zahuhlal: „To nic není.“ Chytl si hlavu a podepřel ji. V té chvíli v druhém okýnku uviděl pihatý obličej své sestry. Napadlo ho, že se celkem dost od jejich posledního setkání změnila.

Minimálně ty vlasy.

„Co tu děláš, Miloši?!“ V hlase měla hořkost a výčitky. „Málem jsi nás zabil!“ Když křičela, připomínala mu mámu. Vůbec, čím byla starší, tím více jí byla podobná.

„Báro, ty toho cvoka znáš?“ Žena s krátkými růžovými vlasy se jí opřela o rameno a snažila se prostrčit hlavu stejným oknem jako Bára, leč nebylo tam již místo.

„Je to můj brácha,“ ušklíbla se.

„Měl byste jezdit s bezpečnostními pásy,“ upozornila ho rozdvojená blonďatá hlava mračící se za předním sklem. Její přísný tón mu připomínal Angelu. Ale nebyla tak hezká jako Angela, i když byla mnohem mladší a figuru měla slušnou. To se nedalo přehlédnout, neboť na sobě měla krátké upnuté šortky a sportovní podprsenku.

„Je vám špatně?“ zeptal se ten s ruským přízvukem starostlivě.

„Nic mi není!“ zavrčel. „Jedině bych potřeboval cigáro.“ Do hajzlu! Jestli to cigáro propálilo kobereček, tak mě Angela zabije!

„Vždyť krvácíš!“ Bára otevřela dveře. V sestřiných očích se teď namísto zloby zrcadlily obavy. „Počkej, podívám se ti na to.“ Někdo jí podal papírový kapesník a ona ho přitiskla na ránu.

„Měli bychom ho dopravit do nemocnice,“ řekla ta blondýna. Pořád byla rozmazaná.

„Lucie, myslím, že to není nutné. Spíš bychom měli zavolat policii,“ ozvalo se z pole.

„Možná se to bude muset zašít,“ řekla ta nasupená blondýna za předním sklem. „Dost to teče. Moji kluci už si párkrát rozrazili čelo a vždycky to skončilo šitím. Dejte na mě a hoďte ho do nemocnice.“

Na papírovém kapesníku se vykreslovaly stále větší krvavé vločky. Báru zastudila bratrova krev na bříškách prstů.

„Má tu někdo mobil?“ blondýna se rozhlížela po ostatních kurzistech. Ti se pomalu srocovali kolem auta. Její ráznost se Milošovi začala zamlouvat. Drsný holky má rád. A když jsou dvě, je to ještě lepší, zasmál se při té představě.

„Asi blouzní,“ řekli dva vysocí štíhlí muži, kteří se přibližovali k autu. Nebo byl jen jeden? Miloš si nebyl jistý.

Drobná brunetka pokývala hlavou: „Mobil nepotřebujeme.

Pamatuješ si přece, co o mobilech říká Ivanov.“

„To si nemyslím, teď by se zrovna šiknul,“ kontrovala blondýna. Všichni ji neprávem považují za závislou na mobilu, ale ona moc dobře ví, že není jediná, kdo si ho občas propašuje na cvičení, ale zatím je jediná, komu ho Marta na seanci zabavila. Ale ona jediná potřebuje být v kontaktu se svými dětmi. To by snad Marta jako matka mohla pochopit.

„No jasně, jak asi zavoláme policajty? Bez mobilu?“ zeptal se starší muž v masivních dioptrických brýlích, který se za pomoci mladé hubené slečny konečně vyhrabal z pole. A který se taky cítil ukřivděný, pokud jde o používání mobilu. I jemu ho Marta včera zabavila, ale zatím se nikomu nesvěřil.

„Nepotřebujeme policajty. Nikomu se nic nestalo,“ řekl ten Rus.

„Přesně tak, nikomu se nic nestalo. Až na mě!“ kontroval popuzeně Miloš, ačkoli hluboko uvnitř ucítil velkou úlevu, že nikomu neublížil. „To já bych měl volat policii. Já krvácím!“

„Zas tak hrozné to není, nepřeháněj,“ řekla Bára a stáhla čelo, na kterém se vyrýsovalo přísné písmeno V stejně jako u jejich matky „Ani to není na šití. Budeš mít tak akorát bouli na hlavě.“

„Jistě, nic to není. Půjdete s námi do penzionu, ošetřím vám ránu a pak…“ řekl Ivanov.

„Pak se spakuješ a pojedeš tam, odkud jsi přijel,“ řekla Bára nekompromisně. Následovala krátká sourozenecká hádka, ve které Bára Miloše donutila, aby se přemístil na sedadlo spolujezdce a odvezla ho do penzionu.

Cestou mlčeli. Bára přemýšlela, proč se Miloš najednou ukázal. Miloš uvažoval, jakým způsobem jí to řekne. Popravdě, představoval si trochu větší entrée, než že autem naboří do skupiny magorů.

„Tak tady žije ta tvoje sekta?“ zeptal se, když se před nimi objevilo velké selské stavení z konce osmnáctého století.

„Není to žádná sekta!“ vyjela na něj popuzeně Bára. Její brácha určitě nepřijel, aby jí skládal komplimenty, ale navážet se do lidí, kteří jí změnili život, to fakt přehnal. Ale vždyť ho zná, je to jeho styl. Jiný už nebude.

„To si říkej, komu chceš, ale nejdřív použij svůj slepičí mozeček a zamysli se, kde by na takovej barák vzal? To si říkáš makléřka? A ani si nedovedeš spočítat, na kolik milionů taková luxusní usedlost přijde,“ vylítlo z něj.

„Nech toho, Miloši“ vystoupila z auta a vrátila mu klíčky, „radši mi řekni, co tady chceš?“

„Nemůžu se přijet podívat za ségrou?“ Změna na milý podlézavý tón byla naprosto přirozená.

„Teď? Proč ses neukázal, když jsem tě potřebovala?“ pohodila hlavou.

„Nedělej, že jsem se o tebe nezajímal, když jsi byla nemocná,“ vyhrabal se z auta. Hlava se mu stále trošku točila, ale bylo to mnohem lepší.

„Jedna smska není zrovna zájem.“

„Přeháníš,“ pokusil se ji pohladit po ruce, ale ucukla.

„Tak to vybal, proč jsi tady?“

Miloš se podrbal za krkem. Nevěděl, jak začít. „Ty ses vážně uzdravila?“

„Vadí ti to?“ pohodila rameny.

„Ne, jsem rád,“ vyndal z kapsy krabičku Marlborek.

„Jasně. Jsi rád,“ protáhla obličej.

„Jo,“ připálil si a nasál nikotin hluboko do plic.

„Neměl bys teď kouřit.“

„Proč?“ pomalu vyfukoval kouř a užíval si pohled na modré nebe, na které ústy maloval malé šedivé obláčky.

„Pořád ti to teče,“ vztáhla ruku k jeho čelu.

„No právě, potřebuju se uklidnit. Když mě ta vaše sekta málem zabila.“

„Přestaň. Nebo se seber a odjeď,“ založila ruce před prsa.

Miloš pochopil, že takhle na Báru nemůže. Odhodil cigaretu a zašlápl ji do zeleného trávníku. „Ségra, počkej,“ objal ji. „Víš, že tě mám rád,“ složil svou hlavu na její rameno.

Vysmekla se z jeho sevření. Nevěřila mu. „Skočím ti pro nějakou náplast. Počkej tady,“ ukázala na jednu z laviček, které stály pod okny kuchyně. Na rameni měla bratrovu krev.

Miloš si zatím zapálil další cigaretu. Když to s Bárou dobře sehraje, může mu být jedno, jestli do práce dorazí pozdě. Ono to nějak dopadne. Hlavně musí být milý. Zjistit, jak se věci mají, a pak ji přesvědčit, aby to podepsala.

Zapálil si další cigaretu. Má štěstí, že má skoro plnou krabičku. Kdyby neměl cigára, ty magoři na cestě by ho pořádně vzali. Ale takhle je v pohodě. Už je nad věcí. Chtělo by to ještě panáka, ale tady ho určitě nedostane.

„Báro, dones mi ještě něco k pití!“ strčil hlavu do dveří penzionu a do dlouhé chladné chodby zahulákal: „Ségra, slyšíš, něco k pití.“ Když už tam byl, udělal ještě pár kroků a porozhlédl se. Proč ne? Jen hlupák ignoruje příležitosti. Pár tichých kroků a byl ve velké prostorné jídelně.

„Co tady děláš?“ objevila se ve dveřích.

„To je to tu pořád tak prázdné?“ podivil se a rychle přejel místnost pohledem. Jeho zrak už byl jasný.

„Nikdo tě sem nezval,“ tlačila ho zpátky na dvůr.

„To se tu pak může snadno něco ztratit,“ prohodil a sedl si na lavičku vedle vchodu.

„Velkou náplast jsem nenašla, ale dám ti tam gázu a obvaz,“ vrátila se za chvilku.

„Jo,“ mávl rukou. „A co ta voda?“

„Jaká voda?“

„Chtěl jsem pití. Volal jsem na tebe.“

„Neslyšela jsem tě.“

„Tak ségra,“ prosebné psí oči se objevily v jeho obličeji.

„Tak proč jsi přijel. Vím, že to není náhoda,“ otevřela dezinfekci a než ji nastříkala na ránu, poručila mu, ať zavře ty své psí oči.

„To teda není náhoda. Přijel jsem, abych ti rozmluvil tu blbost s tou závětí.“

„S jakou závětí?“ přiložila mu na čelo gázové čtverečky.

„Podrž to.“

„Nedělej se, moc dobře vím, že jsi sepsala závěť.“

„Odkud to víš?“ zarazila se. Jediný, komu to řekla, byla její kamarádka Martina.

Miloš pokrčil rameny. O tom, že se jí před několika dny hrabal v bytě, jí říkat nemusí.

„Tak kdo ti to řekl? Martina?“ Nikomu jinému o tom neřekla. Ještě ji ani nepodepsala a už o tom Miloš ví.

Miloš se neurčitě ušklíbl. Ať si klidně myslí, že to ví od Martiny. Na tom nesejde.

„Co je špatného na tom, že jsem sepsala závěť?“ energicky motala obvaz kolem Milošových rezavých vlasů.

„Tak snad je to zbytečný, ne?“

„Proč?“

„Tak ještě neumíráš.“

„Možná neumírám, ale člověk nikdy neví,“ přilepila konec obvazu náplastí. „Snad to bude držet.“

„Přesně, proto se nerouhej,“ zvedl ukazovák.

„Já se nerouhám. Jen si myslím, že je fajn, když budu mít tyhle věci vyřízené dopředu.“

„Jak? Že všechno, co máš, odkážeš téhle sektě?“

„Tak jednak to není žádná sekta a jednak ještě neumírám. A neboj, ani na tebe jsem nezapomněla.“ Rozhodla se mu odkázat chatu na Slapech. Nikdy to místo skutečně neměla ráda. Byla to jenom dobrá koupě. Nic víc.

„Jasně, neumíráš,“ pokusil se o úsměv. Podle těch zpráv od lékaře, které našel u ní v bytě, když tam hledal nějaké peníze, to s Bárou moc dobře nevypadá. Víc, než několik měsíců jí nezbývá. Tak proč s ním hraje tuhle hru?

„Tak o co ti jde? Jsi naštvaný, že nedostaneš všechno?!“ štvalo ji, že pro svého bráchu, jediného blízkého příbuzného, neznamená víc než číslo na svém kontě. Které není rozhodně zanedbatelné.

„Jo, tak jestli to chceš slyšet, jo, sere mě to! Ty máš všechno a já mám hovno!“ možná to znělo trochu tvrdě, protože když ty zprávy konzultoval se svým novým kámošem, který už šestým rokem studuje medicínu, a kterého sem tam potká v baru, Bára na tom je fakt dost blbě. To, že se zcvokla, jen dokresluje vážnost jejího stavu.

„Jestli ses zase dostal do nějakého průseru, už se mnou nepočítej. Pomohla jsem ti už hodněkrát. Teď už ne. Promiň.“

„Dobrá, tak ne,“ vstal a šel naštvaně k autu. Poradí si. Tu závěť ještě nepodepsala. Ne. On něco vymyslí. Ale nesmí to dlouho trvat. Tentokrát se dostal do pořádného průseru.

„Miloši,“ zavolala na něj Bára.

„No,“ otočil se.

„Bude lepší, když už nepřijedeš.“ Posbírala obaly od obvazů a zmizela v penzionu.

To není tak jisté, pomyslel si Miloš a nastoupil do auta.

Dnešní výlet se moc nevyvedl.

Sakra! Ta cigareta vypálila díru do koberečku. Je jasný, že ho Angela pořádně zjebe.

4.

Marta a její dcera Ivanka se do penzionu Ráj nastěhovaly hned po dokončení jeho rekonstrukce. Tehdy byly Ivance sotva dva roky, začala mluvit ve větách a roztomile šišlala. Dnes je jí pět a žádná hláska pro její jazýček není problémem. Penzion považuje za svůj domov stejně jako Marta. I tak Marta uvažuje, jestli by přeci jenom nebylo nejlepší, najít si něco vlastního a přestěhovat se. Možná by to už udělala dávno, ale to by musela mít víc peněz a smířit se s tím, že už nebude od rána do noci nablízku Ivanovi. Ano, mohla se odstěhovat už dávno, ale to by musela chtít.

Problém je, že se jí nikdy nechtělo opustit toto bezpečné hnízdo a nechce se jí ani nyní, ale poslední dobou cítí, že čas na změnu dozrává. A dokonce na to má na účtu i dost peněz.

Marta otěhotněla náhodou. Byl to vlastně malý zázrak, který nikdo nečekal. Se svým bývalým manželem protrpěla pět potratů, až jí lékařka upozornila, že by vzhledem k jejímu stavu bylo nejvhodnější, kdyby se už o další těhotenství nepokoušela. Marta neposlechla. Jako mnoho jiných nešťastných žen, které touží po dítěti. Na řadu přišel potrat číslo šest, pak potrat číslo sedm a následoval rozvod. Manžel Lukáš jí jednoho sychravého podzimního večera oznámil, že už to neunese. Prý je toho na něj příliš a on potřebuje ženu, o kterou se může opřít, ne naopak. Už nechce být tou pevnou skálou, o niž se Marta bezpečně zachytí.

Rozchod. Zhroucení. Kolaps. Byli spolu bez týdne patnáct let. Už pro něj měla koupený dárek k výročí. Švýcarský kapesní nůž.

Marta mu s rozvodem potíže nedělala. Uzavřela se do sebe a hledala, kde udělala chybu. S Lukášem se znali od základky, chodili spolu od druháku na střední. Velká školní láska, která se protáhla na patnáct let. Z toho deset let celkem hezkého manželství. Alespoň do té doby, než se po svatbě zasekli v dusivé smyčce: ovulace, početí, návštěva lékařky, potvrzení těhotenství, dvanáctý týden, potrat, deprese, prášky, injekce.

Lukáš si ještě toho večera zabalil kufry a odešel. Marta už si nepamatuje, kolikátého bylo. Ví jen, že velmi foukalo, když stála mezi dveřmi a dívala se za ním, jak nakládá objemný kufr, kolo a lyžařskou výbavu do jejich Passatu. Stála tam ještě dlouho po tom, co Passat zmizel a suché místo na vozovce, které po něm zbylo, zapadalo krátce nato prvním sněhem.

V práci si ani nemusela vzít dovolenou. Měla štempl od lékaře, další šestinedělí. Šestinedělí bez dítěte. Kdyby mohla aspoň do práce, možná by jí nebylo tak špatně, ale ona mezi lidi nemohla. Neunesla by jejich soustrastné pohledy. Potrat a rozchod.

Celé dny trávila doma zabalená do deky, navlečená v Lukášově pyžamu, které našla v manželské posteli pečlivě složené pod jeho polštářem, tak jak to po něm chtěla. Vonělo krásně jako on. Čím déle ho ale nosila, tím více se jeho vůně mísila s jejím potem, až ho jednoho dne nenávistně spálila v umyvadle. Spálila i jiné jeho věci. Vlastně všechny, které našla.

Dostala se do další fáze, smutek vystřídal vztek. Rozbila všechny hrnečky svátečního servisu. Vánoce se blížily a ona věděla, že sama tolik porcelánu potřebovat nebude.

Po dvou týdnech jí Lukáš zavolal, aby se zeptal, jak se cítí, ale nebyla schopna slova. Chtěla mu popsat, jak strašné je chodit na záchod a vidět stále na kalhotkách krev a vědět, že to je zbytek výstelky, kde by pokojně leželo její dítě, kdyby o něj nepřišla.

Pak jí to došlo. Pochopila, že jako nikdy nebude mít svoje lůno dostatečně silné, aby donosila dítě, nebude nikdy potřebovat kočárek, postýlku, vaničku ani krabice plné oblečení, které pro miminko nakoupila.

Vztek z rozchodu s partnerem střídal vztek na svoje tělo, které není schopno donosit jedno jediné dítě.

Byl sotva týden před Štědrým večerem, hustě sněžilo, a ona nosila všechno vybavení pro dítě, které za ta léta doma nashromáždila, do kontejneru. Všeho se zbavila. Všeho! Všechno létalo do popelnic. Něco ani nevybalila z dárkového balení.

Pak se zhroutila. O několik hodin později ji u kontejnerů našel soused a odvezl ji do nemocnice.

Na uzavřeném psychiatrickém oddělení strávila svoje první Vánoce bez manžela. Z té doby si toho moc nepamatuje. Jen tváře podobných zoufalců, jako byla sama. Jejím cílem bylo všechny vzpomínky vymazat. A podařilo se.

Na psychiatrii se naučila, jak se dát dohromady. Ale než se jí to povedlo, zabralo to více než rok. V té době podepsala rozvodové papíry a od Lukáše se definitivně odstřihla. Až nějakou dobu poté se dozvěděla, že v té době už Lukáš čekal s novou partnerkou svého prvního syna. Ale to už byla z nejhoršího venku a unesla to. Zvládla i to, že Lukáš svého syna pojmenoval Adam – to krásné symbolické jméno vybrala sama, a kdyby donosila alespoň jednoho ze třech chlapců, jež potratila, první narozený by se jmenoval Adam.

Potřebovala pořádnou změnu. Rozhodla se přestěhovat a vyměnit práci. Napumpovat kariéru. Tak to přece lidé dělají, ne?

Najít nový byt byla hračka. Sehnat si menší, v klidnější čtvrti bylo velmi rozumné a praktické řešení. Peníze, které jí zbyly, se rozhodla využít jako základ, než si najde novou práci. Měla sice skvělou práci, kterou by jí každý záviděl a kterou milovala, ale ve které se dusila. Štěstí ji dusilo. Pracovala v jedné velké svatební agentuře jako organizátorka svateb. Lidé kolem ní byli příliš šťastní. A to byl problém.

Nevadil jí stres, který tato práce přinášela, vadily jí úsměvy, nadšení, štěstí lidí, kterým měla zorganizovat nejkrásnější den v jejich životě. Jednoduše se necítila na to, aby se den co den brodila cizím štěstím, když sama plavala ve sračkách. Výstižněji to nazvat neuměla, ale do žádosti o ukončení pracovního poměru napsala jako důvod odchodu stěhování. Ředitelka agentury jí nebránila. Marta měla pocit, že se ulevilo jim oběma.

Tehdy v malém 1+kk začal její nový život. Jaro končilo a teplé letní počasí pomalu klepalo na dveře. Marta se konečně začala cítit lépe. Možná to bylo tím, že po dlouhé době nebyla pod žádnou hormonální léčbou a konečně to byla zase ona. Byla milá, příjemná, na nikoho neječela. Nebrečela. Ale možná to bylo tím, že v tom malém 1+kk bydlela úplně sama. Tak proč potom divadlo, když v hledišti nikdo nesedí.

Každý den jezdila na kole nebo chodila na procházky. Občas zašla do divadla nebo do kina. Sem tam ji některá z kamarádek vytáhla na večeři. Byla spokojená a pomalu si začala zvykat, že vedle ní už nikdy žádné pánské pyžamo úhledně složené pod polštářem nebude. Konečně dostala sílu najít novou práci. Na internetu projížděla inzeráty a hledala zajímavou nabídku.

A přišla! Jedna cestovní agentura hledala manažerku interních akcí. Napadlo ji, že by to nebylo špatné. Mohla by cestovat. Hodně cestovat. Možná by se už nikdy nemusela cítit sama. Našla si stránky té cestovní agentury a podrobně je pročítala. Přitom narazila na zajímavý zájezd; týdenní pobyt na ruském venkově s věhlasným ruským léčitelem Ivanem Ivanovem.

Ivan Ivanov. To jméno už kdysi dávno slyšela. Ale v jaké souvislosti to bylo? Až pozdě večer, když usínala, si vybavila kontext. Mluvila o něm jedna těžce nemocná paní, ležela s ní v nemocnici na gynekologickém oddělení, měla rakovinu vaječníků. Tehdy zmiňovala to jméno s velkým respektem a uznáním, uvažovala, že za Ivanovem pojede na léčení až do Ruska.

Hned brzo ráno Marta zavolala do cestovní agentury. Neptala se na práci, ale na zájezd za Ivanovem. Za týden už seděla v letadle a odlétala do Moskvy.

Nikdy předtím v Rusku nebyla, ale země se jí na první pohled celkem líbila. Možná to bylo tou změnou, kdy po dlouhé době opustila Česko, možná tím, že neměla jazykovou bariéru. Ruštinu měla už na střední a celkem často si ji ve svatební agentuře oprašovala, když pracovala pro zámožnou ruskou klientelu, které v posledních letech stále více přibývalo.

Samozřejmě, jako země jí samotné Rusko nepřišlo tak komfortní a příjemné na život. Již na letišti se potýkala s jistými problémy nastavenými systémem, ale zaujala ji přírodní krása a svěží vůně větru, který tady foukal. Wind of change, přišla jí na mysl píseň skupiny Scorpions, kterou od té doby nemohla dostat z hlavy. A přesně tak to bylo.

Pobyt u Ivanova jí změnil život. Podstoupila u něj několik ozdravných seancí a jednu soukromou léčebnou meditaci. Řekl jí, že její problém s donošením plodu byl jenom u ní v hlavě, ale teď už nebude mít problém dítě donosit, pokud ještě nějaké bude chtít. Její tělo i ona sama jsou prý připravené.

Místo týdnu zůstala v Rusku dva týdny a do Čech se vrátila plná energie. Konečně cítila pohodu a usmíření se vší bolestí, kterou prožila v minulosti. Zářilo z ní štěstí a ona věděla, že je to díky Ivanovovi. Napadlo ji, že by bylo fajn, kdyby Ivanov působil i v Čechách, a ne jenom v Rusku. Velkou část jeho spokojených klientů tvoří Češi, kteří za ním dojíždějí až do Moskvy.

Ještě než odjela zpátky do Čech, navrhla Ivanovovi, že mu zařídí nějaké akce v Česku. Nebyl proti. Jediný problém byl jeho diář, který byl až do konce kalendářního roku celkem slušně nabitý.

Když se Marta vrátila zpátky do svého 1+kk, byla to opět ona. Marta Slámová, která má spoustu energie, se kterou ví, jak naloží – začne znova. Definitivně.

Přestala hledat práci a rozhodla se investovat veškerý svůj potenciál, aby pro Ivanova zorganizovala několik přednášek. Za měsíc pro něj měla domluvený program na několik týdnů, během kterého měl vystoupit ve více jak čtyřiceti největších českých městech. Domluvila i několik rozhovorů pro rádio a dvě vystoupení v televizi.

Pak si koupila letenku do Moskvy a odletěla za Ivanovem. Pověděla mu, co všechno v Česku zorganizovala, a on se vůbec nedivil, řekl jí, že věděl, že svou nabídku myslí vážně a že to dokáže.

Už při jejich prvním setkání měla Marta pocit, že Ivanov není jen léčitel, ale člověk, který perfektně čte v lidech. Ví, na co lidé myslí, ještě než to vysloví.

Druhá návštěva trvala jen několik dnů, ale stačila na to, aby společně domluvili všechny detaily jeho pobytu v Čechách.

V té době se mezi nimi stala ta zvláštní věc. Sblížili se.

Ona a Ivanov se milovali. Byl to zvláštní sex, během kterého měla Marta pocit, že se nepropojila jen jejich těla, ale i mysli.

Pak se vrátila do Čech, přesně podle plánu, a pokračovala v aktivitách pro Ivanova. Velmi snadno se pracuje pro někoho, s kým je vám dobře a komu věříte. Marta v té době byla šťastná a myšlenky na Lukáše se do jejího denního režimu zatoulaly jen zřídka. Začala si uvědomovat, že i z rozchodu s manželem je uzdravená. A díky Ivanovovi.

Na podzim Ivanov přiletěl do Čech. Bylo třeba domluvit poslední detaily jeho programu v Čechách, který měl začít již druhý lednový týden. Vedle toho měl vystoupit na setkání esoteriků v Brně, kam ho dostala jako hvězdu programu. Považovala to za velmi dobrou reklamu pro Ivanovo budoucí působení v nové zemi. Samozřejmě Ivanov si myslel něco jiného, přesto souhlasil.

Ten den byla velká zima a foukal silný vítr. Čekala na něj na letišti. Letadlo z Moskvy mělo přes hodinu zpoždění. Koupila si noviny a kávu a našla si volné sedadlo v příletové hale. Nemělo cenu, aby se vzdalovala, a po obchodech se jí courat nechtělo, poslední dobou jí k večeru otékaly nohy.

Hodinové zpoždění se protáhlo na dvě a půl hodiny a Marta místo jedné kávy vypila tři. Drobná neřest, kterou si neuměla odpustit a která ji udržovala v bdělém stavu, když její organismus vypovídal službu.

Krátce po půlnoci se na letištní tabuli konečně rozsvítila informace o přistání letadla z Moskvy a několik desítek minut poté Marta konečně uviděla Ivanovovu veselou tvář mezi desítkami cizích obličejů. Tehdy jí došlo, že Ivanov není jako ostatní. Ivanov je výjimečný.

Zamávala na něj a běžela mu naproti. Těšila se, až ho zase obejme, ale nevěděla, jak bude Ivanov reagovat. Pravidelně spolu dvakrát do týdne telefonovali, ale o jejich něžném splynutí se ani jeden z nich nikdy nezmínil.

Byla to láska, nebo náhoda?

Marta věděla, že odpověď velmi brzy dostane. Ať bude taková nebo taková, chtěla, aby jí to slušelo. Velmi slušelo. Byla čerstvě ostříhaná, nechala si udělat módní ombré. Koupila si nové vínové šaty, kozačky a dokonce i nový vlněný kabát. Jestli se má setkat s mužem, který váhá, je si jistá, že to, jak dnes vypadá, mu rozhodování usnadní.

Ivanov měl na sobě civilní oblečení. Modré džíny, bílou košili a bledě modrý svetr. Tak trochu ho čekala v jeho oranžovém oděvu, který nosil od té doby, co pobýval dva roky v klášteře v Tibetu.

Napadlo ji, že ta modrá barva mu sluší mnohem víc než oranžová. Jde mu k jeho očím. Světlé vlasy a výrazné slovanské rysy v bílo modré kombinaci vypadají jednoduše skvěle.

Konečně se prodrala zástupem lidí až k němu. Objala ho. Najednou zase cítila tu jeho intenzivní energii, která ji k němu poutala. Dala mu pusu na tvář. Víc se neodvážila.

„Jsem tak ráda, že jsi tady. Jaká byla cesta? Jak se máš?“ chrlila ze sebe, nervozitu přesto nezamaskovala.

Ivanov mlčel, díval se na ni a usmíval se. Pak řekl: „Dobře, Martičko. Ale ty bys neměla pít tolik kávy.“

„To asi neměla,“ podívala se zahanbeně na tři kelímky, které držela v ruce a zapomněla vyhodit.

„Nedělá to dobře tobě ani dítěti,“ pohladil ji po tváři.

„Mému vnitřnímu dítěti?“ usmála se.

„Ne. Tvému dítěti,“ zavrtěl hlavou.

Marta ztuhla. V mysli jí přelétlo několik pošmurných vzpomínek na nevydařená těhotenství.

„Pověz, Martičko, jak se má malé?“ díval se jí do očí.

„Jaké malé?“ byla bledá. Kelímky od kávy jí vypadly z ruky.

„Dítě, které nosíš,“ pohladil ji po vínových šatech, kde se již několik týdnů zdárně vyvíjel nový plod.

„Já?“

„Jistě, Ty. Kdo jiný.“ Sehnul se pro kelímky od kávy a rozhlížel se po odpadkovém koši.

„Já?“ zopakovala ve stavu stejné ztuhlosti jako prve.

„Vím, že čekáš dítě,“ obejmul ji a políbil na tvář, „tak už tomu uvěř.“

„Já čekám dítě?“ podlomila se jí kolena. Ty staré zážitky, kdy jí někdo oznámil, že čeká dítě, aby jí za pár týdnů řekl, že dítě zemřelo.

„Ty to nevíš?“ Musel ji podpírat. Najednou byla tak slabá.

„Ne,“ zavrtěla hlavou.

„Asi jsem něco prozradil,“ zasmál se a pak vážně řekl: „Neboj, bude to dobré. To dítě je zdravé a silné a bude v pořádku.“

Martě ukápla slza. Možná je skutečně těhotná.

Jak je to dlouho, kdy naposledy menstruovala? Určitě ještě před tím, než byla podruhé v Rusku. Je to tak, naposledy to bylo v době, když začala organizovat Ivanovův pobyt v Čechách.

Jasně, ale nikdy ji nenapadlo, že by mohla otěhotnět, když vedle ní není Lukáš. Prostě si myslela, že z jednoho sexu neotěhotní. Nepravidelný menstruační cyklus dávala za vinu hormonální léčbě, kterou již tolikrát prodělala. Myslela si, že její tělo nemenstruuje, protože se čistí, ale zřejmě je v tom něco jiného.

Dítě.

Cestou z letiště se Marta zastavila v lékárně. Koupila si těhotenský test. Načurala na něj hned na první čerpací stanici, kterou míjeli. Objevily se dvě čárky. Až tehdy uvěřila ve své těhotenství.

Druhý den ráno zašla Marta ke své gynekoložce, která její těhotenství potvrdila.

Marta v rukou svírala snímek z ultrazvuku. Malý, těžce čitelný shluk černobílých teček, ve kterých lze s jistou dávkou zkušenosti a touhy rozpoznat malého človíčka.

Podobných snímků už Marta viděla sedm, ale na žádném z nich nebylo napsáno: 14. týden těhotenství.

14. týden. Tak daleko se ještě nikdy nedostala. Ivanov má pravdu. Tohle dítě bude v pořádku.

5.

Na okenní parapet ťukal déšť. Byl to pravidelný monotónní zvuk, přesto Moniku značně rušil a ona nebyla schopna se úplně uvolnit, jak po ní požadoval Ivanov. Stále musela myslet na svůj počítač. A taky na ten těhotenský test, který si před hodinou udělala.

„Zavřete oči a uvolněte se,“ zopakoval Ivanov a pravou ruku přiložil na její zpocené čelo. Monika ucítila příjemné teplo a hrubou drsnost jeho kůže, která voněla po eukalyptu. „Na nic nemyslete, nadechněte se a uvolněte.“

„Snažím se,“ zamumlala a posunula se na masérském lehátku o něco níže. Kdyby neměla dnešní seanci domluvenou, zavolala by si taxíka a jela by si do města pro nový těhotenský test. Proč jen si koupila jenom jeden?! Taky ji mohlo napadnout koupit si rovnou dva testy, když už byla v lékárně!

„Nemluvte. Zapomeňte na všechny starosti a počítejte se mnou od desíti k jedné. Deset. Devět. Osm.“ Hlas zněl autoritativně a jeho monotónnost pomalu přebíjela kapky deště.

Monika cítila, jak se uvolňuje, dech se jí zklidňuje a ona z mysli pozvolna vytěsňuje dva fialové proužky, které jí před chvílí rozbušily srdce. Tělem se jí rozléval příjemný hřejivý pocit. Zvláštní, jako by do jejího čela Ivanov vložil teplé hřejivé slunce, které svými paprsky dosahuje do všech konečků jejího těla, aby je zklidnil a vyléčil.

Ivanov byl u čísla pět a Monika měla pocit, že se změnila v jasné slunce. Pak si ale vzpomněla na dva fialové proužky. Dva mraky, které stíní jejímu slunci.

„Čtyři.“ Ivanov ztišoval hlas.

Monice se vybavil zpěvák Dan Nekonečný ve zlaté masce slunce.

„Tři.“

Číslo tři už Monika nezopakovala. Fascinovaně se dívala tváří v tvář Danovi Nekonečnému, který divoce tancuje. Napadlo ji, že si měla obléknout něco jiného než tepláky a vytahanou mikinu, možná ty fialové šaty z hedvábí, nebo ten strečový dres, který kdysi nosila na gymnastiku.

„Dva.“

Dan Nekonečný odhazuje svou masku, a je to divné, hodně divné, Monika vidí svého otce.

„Jedna.“

„Tati!“ vykřikne a otevře oči.

6.

Kapitán Baloun se toho rána probudil s velmi dobrou náladou, která se ho držela už více jak dvanáct hodin. Její původ byl prostý. Od včerejška měl lékařský štempl, že je jeho rakovina definitivně zažehnaná. A pak měl ještě něco: povolení vrátit se do práce.

Na tenhle den čekal několik dlouhých týdnů, během kterých měl pocit, že se zblázní, pokud v nejbližší době nepřičichne k policejnímu spisu. Ale během těch několika nekonečných týdnů také slíbil své manželce, že změní svůj život a vynahradí jí ty večery a roky, kdy tvrdla sama doma, zatímco on po nocích honil zločince.

Za těch několik příšerných týdnů, kdy na něj čekala zubatá s nabroušenou kosou, toho nasliboval opravdu hodně. Tak například, že vymaluje celý byt. Koupí chalupu u rybníka nebo v hlubokých lesích, odstěhují se z Prahy a on konečně odejde do důchodu.

Teď je to tady, nadešel čas, aby splnil svoje sliby, pověsil kariéru u policie na hřebík a začal vyhlížet chalupu v jižních Čechách.

Těch slibů padly desítky od té doby, co mu lékař našel tu bouli velikosti vlašského ořechu, kterou krátce nato prohlásil za rakovinu prostaty, do té doby, než chirurg ten prapodivný vlašský ořech vyřízl a Baloun prošel několikatýdenní rekonvalescencí, během které si musel zvykat na inkontinenční vložky a lehkou stravu.

Baloun tušil, že ani jeden z těch slibů nesplní. A měl pocit, že to musí vědět i jeho manželka, která je s ním už nějaký ten pátek. Ale možná proto by měl zůstat ještě pár dnů doma, vyčerpat loňskou dovolenou a vymalovat aspoň ložnici. Ale touha být zase v sedle, vrátit se do služby, je pro policajta, který si u kriminálky odkroutil více jak třicet let, droga, bez které se nedá žít. Ano, policejní práce je droga a Baloun poslední týdny, kdy byl propuštěn z nemocnice do domácího léčení, u sebe rozpoznával jasné abstinenční příznaky.

On si tu drogu jednoduše šlehnout musí. Dokud to jde. Teď měl namále, kdo ví, co bude zítra.

Vylezl z postele, nazul si trepky a velmi potichu našlapoval, aby nevzbudil spící manželku. Rychle zvládl ranní hygienu, uvařil si kávu a nasnídal se. Nic komplikovaného, jen chléb s uzeným a kousek plísňového sýra. Šálek kávy. Když skončil se svým ranním rituálem, bylo teprve šest hodin. Do práce chodí zpravidla na sedmou. I přesto se spěšně oblékl, aby zmizel z bytu dříve, než se v kuchyni objeví rozespalá manželka. Nepotřebuje výčitky ohledně své snídaně a už vůbec nestojí o nářky ohledně svého rozhodnutí vrátit se do práce, aniž by do ruky vzal malířskou štětku.

Po dlouhé době, přesněji po několika letech, šel do práce pěšky. Proč ne? Bylo příjemné ráno a on si slíbil, že své tělo nenechá již déle chátrat. Do Bartolomějské dorazil krátce po půl sedmé.

Ranní vzduch svěže voněl, ale i tak mu vůně zaprděné Bartolomějské přišla atraktivnější. Do své kanceláře, kterou sdílel s mladým nadporučíkem Jedličkou, by trefil i po slepu. Měl v plánu uvařit si ještě jednu kávu a projít si včerejší svodku, než Jedlička dorazí. Času na to bude dost. Mladý svěřenec rozhodně není ranní ptáče.

Proto Balouna popudilo, když zjistil, že je kancelář odemknutá, a uvnitř se svítí. Jedlička a jeho roztěkanost. Už zase vylítl z kanclu a na všechno zapomněl. Možná v tom byla práce, možná ta jeho nová láska. Jasné je, že Jedlička bude mít malér, ale možná mu jeho roztěkanost odpustí.

Jak se následně ukázalo, v kanceláři se nesvítilo jen tak, ale protože v ní i někdo byl. Byl a spal. V rohu na starém gauči, který kdysi nechal Baloun do své kanceláře převézt ze svého předchozího bytu, když manželka dostala ten ztřeštěný nápad, že se budou týden před Vánocemi stěhovat o dvě ulice dál, ležel Milda Jedlička přikrytý starým kabátem a zlehka oddechoval.

Baloun si stoupl nad svého mladého svěřence a chvíli si ho prohlížel. Už mu pomalu táhne na třicet, ale se svým nevinným blonďatým kukučem vypadá stále velmi dětsky. Ale je to jen zdání, Baloun má pocit, že už z něj z velké části chlapa udělal. Teď ještě zbývá vychovat z něj pořádného policajta. To je ještě pořádný kus práce.

„Co tady děláš, mladej?“ šťouchl do mladého svěřence přátelsky.

Nadporučík s leknutím otevřel oči. „Co tady děláte vy, šéfe?“

„Je ráno, tak jdu do práce. Ale co tu děláš ty? Něco hoří, že spíš v kanceláři?“

„Jo, hoří.“ Milda Jedlička se posadil a promnul si oči. Flanelovou košili měl pořádně zmačkanou.

Balouna zahřálo u srdce, že na něj už čeká nový případ. Za těch okolností mu manželka nemůže mít za zlé, že ráno vypadl z domu bez rozloučení. Prostě jí řekne, že mají náročný případ, se kterým si Jedlička neví rady. Přesně takhle to s ní sehraje.

„Vražda?“ usmál se a posadil se do svého křesla. Nemá cenu, aby zapínal počítač, brzy vyrazí do terénu.

„Možná k ní dojde,“ zívl Jedlička a šoural se k umyvadlu, které bylo plné skleniček od hořčice, do kterých si poslední dobou zvykl vařit čaj.

„Někdo nám tu řádí v rajónu? Proč jsi něco neřekl?“ Baloun se nemohl dočkat, až bude vědět víc.

„Jo, řádí.“ Nadporučík pustil vodu a opláchl si obličej. Trochu vody nabral do úst a několik vteřin ji probublával mezi zuby.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dotek vraha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.