Království popela

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Sarah J. Maasová

Království popela – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro moje rodiče, kteří mě naučili věřit,
že dívky můžou zachránit svět.

Princ

Hledal ji od chvíle, kdy mu ji vzali.

Svoji družku.

Sotva si vybavoval své vlastní jméno. Rozvzpomínal se na něj jen díky tomu, že ho jeho společníci oslovovali, když po ní pátrali za rozbouřenými temnými moři, prastarými dřímajícími lesy a bouřemi zmítanými horami, které už byly pohřbené pod sněhem.

Zastavoval se jen na tak dlouho, aby nasytil tělo a dopřál svým společníkům pár hodin spánku. Nebýt jich, vzlétl by a nesl by se nad širým světem.

Bude však potřebovat moc jejich mečů a magie. Než to skončí, bude potřebovat jejich lstivost a moudrost.

Než stane před temnou královnou, která mu rozervala samu duši, když mu uloupila družku a uzamkla ji v železné rakvi. A až s ní skončí, postaví se chladnokrevným bohům, kteří byli odhodlaní zničit vše, co z jeho družky zbývalo.

Proto zůstával se svými společníky, ačkoli míjely dny a poté týdny.

Měsíce.

Nepřestával však hledat. Dál po ní pátral na všech prašných zapomenutých silnicích.

A někdy k ní promlouval prostřednictvím pouta, jež je spojovalo, a vysílal duši po větru tam, kde ji věznili pohřbenou zaživa.

Najdu tě.

Princezna

Železo ji dusilo. Zhasilo oheň v jejích žilách stejně neodvratně jako voda dopadající na plameny.

Slyšela řeku dokonce i v železné schráně a za železnou maskou a řetězy, které ji zdobily jako hedvábné stuhy. Doléhalo k ní burácení nekonečného proudu ženoucího se přes kameny. Zaplňovalo chvíle, kdy nekřičela.

Nevelký ostrov uprostřed řeky zastřené mlhou, sotva víc než kus hladké skály mezi peřejemi a vodopády. Tam ji uvěznili. Uložili. Do kamenného chrámu zbudovaného pro jakési zapomenuté božstvo.

Také na ni svět zapomene. Bylo to však lepší než druhá možnost – aby si pamatovali, jak hrozně selhala. Pokud zbude někdo, kdo by na ni vzpomínal. Pokud zbude vůbec někdo.

Nedovolí to. Nedovolí si ostatní zklamat.

Neprozradí svým věznitelům, co chtěli vědět.

Bez ohledu na to, jak často křikem přehlušila hukot řeky. Bez ohledu na to, jak často burácení vodopádů protnulo zapraskání jejích kostí.

Snažila se udržet si přehled o tom, jak plynou dny.

Jenže netušila, jak dlouho ji drželi v té železné schráně. Jak dlouho ji nutili spát a zbavovali ji vědomí sladce vonícím kouřem, který cestou sem vpouštěli dovnitř. Cestou na tento ostrov, do tohoto chrámu bolesti.

Nevěděla, jak dlouhé byly odmlky mezi křikem a chvílemi, kdy procitala. Mezi okamžiky, kdy bolest skončila a začala znovu.

Dny, měsíce, roky – splývaly dohromady a její krev často stékala přes kamennou podlahu až do řeky.

Princezna, která měla žít tisíc let. Nebo déle.

Takový byl její dar… a teď se z něj stalo prokletí.

Další kletba, kterou musela nést, stejně zdrcující jako ta, která na ni dolehla dlouho před jejím narozením. Měla obětovat samu sebe, aby napravila dávné zlo. Musela splatit cizí dluh bohům, kteří našli jejich svět a zůstali v něm uvězněni. A pak mu začali vládnout.

Necítila teplou ruku bohyně, jež jí odkázala děsivou sílu, která byla požehnáním i zatracením. V duchu se ptala, jestli té bohyni světla a plamene vůbec záleželo na tom, že leží v železné pasti, nebo jestli ona nesmrtelná bytost upřela pozornost na někoho jiného. Na krále, který by mohl obětovat život místo ní, a ušetřit tak jejich svět.

Bohům bylo lhostejné, kdo dluh splatí, a ona pochopila, že ji nepřijdou zachránit. Proto se neobtěžovala s modlitbami.

Stále si však vyprávěla ten příběh. Někdy si dál představovala, že jí řeka zpívá. Že jí zpívá i temnota, jež žila v uzamčené rakvi.

Bylo nebylo… V zemi dávno spálené na popel žila mladá princezna, která milovala své království…

Nechala se unášet dolů, hluboko do tmy, do moře plamene. Tak hluboko dolů, že někdy ani necítila, jak zapráskal bič a kost se zlomila.

Většinou to však vnímala.

Během těch nekonečných hodin upírala pohled na svého společníka.

Ne na královnina lovce, který dokázal protahovat bolest jako hudebník, jenž na nástroji vyluzuje melodii, nýbrž na obrovského bílého vlka spoutaného neviditelnými řetězy, který musel být svědkem jejích muk.

Některé dny se na vlka nedokázala podívat. Byly to chvíle, kdy nechybělo mnoho a zlomilo by ji to. A jediné, co ji před tím ochránilo, byl ten příběh.

Bylo nebylo… V zemi dávno spálené na popel žila mladá princezna, která milovala své království…

Ta slova kdysi řekla princi. Kdysi strašně dávno.

Princi ledu a větru. Princi, který jí patřil, jako ona patřila jemu. Dlouho předtím, než odhalili pouto, jež spojovalo jejich duše.

Právě jemu připadl úkol chránit ono kdysi velkolepé království.

Princi, jehož vůně připomínala borovice a sníh, vůni království, které milovala celým svým srdcem plným divokého ohně.

Princezna na něj nepřestávala myslet, ani když na lovcovy hrátky dohlížela temná královna. Držela se vzpomínky na něj, jako by to byl kámen v rozbouřené řece.

Temná královna s pavoučím úsměvem se to snažila využít proti ní. Když byla princezna na pokraji zhroucení, spřádala obsidiánové sítě, iluze a sny a pokoušela se pokroutit vzpomínku na něj, aby pronikla do její mysli.

Princezně se v duchu všechno rozostřovalo. Ty lži, pravdy a vzpomínky. Spánek a tma v železné rakvi. Dny, kdy byla připoutaná ke kamennému oltáři uprostřed místnosti, kdy ji pověsili na hák u stropu nebo ji natáhli na řetězech upevněných v kamenné zdi. Všechno se jí rozpouštělo před očima jako inkoust ve vodě.

A tak si vyprávěla příběh. Šeptaly ho i temnota a plamen hluboko v ní a ona jim ho na oplátku zpívala. Princezna zamčená v truhlici ukryté na ostrově v samém srdci řeky odříkávala ten příběh stále dokola a nechala je, ať na její tělo sesílají věčné utrpení.

Bylo nebylo… V zemi dávno spálené na popel žila mladá princezna, která milovala své království…

1. část

Vojska a spojenci

1

Sníh přišel brzy.

Byli sice v Terrasenu, ale podzimní vánice se přihnaly podstatně dřív než obvykle.

Aedion Ashryver si nebyl jistý, jestli to může považovat za požehnání, ovšem pokud počasí o něco oddálí vpád morathských legií, padne na kolena a bude děkovat bohům. I když právě tito bohové hrozili, že zničí všechno, co miloval. Pokud se bytosti z jiného světa daly vůbec za bohy považovat.

Aedion však předpokládal, že by se měl zaobírat důležitějšími věcmi.

Během dvou týdnů od toho, co se znovu připojili ke Zkáze, nikdo nikde nespatřil Erawanova vojska, ať už pozemní, nebo vzdušná. Tři dny po jeho návratu začalo hustě sněžit, čímž se zpomalil přesun shromážděné armády do rozlehlého tábora Zkázy na Theraliské pláni.

Po Florine připluly lodě přímo na práh Orynthu a ostrý vítr vanoucí od Parožnatých hor na nich rozevlál praporce všech barev: kobaltovou a zlatou Wendlynu, černou a šarlatovou Ansel z Trnitého srázu a třpytivou stříbrnou členů vznešeného rodu Bělotrnů a jejich početných bratranců a sestřenic. Tiší vrazi, kteří pluli ve skupinách na různých lodích, neměli vlajku, i když ani žádnou nepotřebovali. Každý je snadno poznal podle světlého oblečení a řady nádherných smrtících zbraní.

K těmto lodím se měla zanedlouho připojit druhá část flotily, která zůstala v ústí Florine a střežila pobřeží od Iliumu po Surii, ale pěšáci, z nichž většina náležela k armádě korunního prince Galana Ashryvera, se měli přesunout na frontu.

Na frontu, která nyní ležela pohřbená pod několika stopami sněhu, a to byl teprve začátek.

Aedion se v úkrytu nad úzkým horským průsmykem v Parožnatých horách za Bystřinami zamračeně zadíval na těžké mraky na obloze.

Světlá kožešina na jeho ramenou splývala se šedobílým skalnatým výběžkem a zlaté vlasy měl shrnuté pod kápí. Díky kožešině se udržoval v teple. Řada Galanových vojáků v důsledku mírného podnebí na Wendlynu v životě neviděla sníh. Členové rodu Bělotrnů a jejich menší vojsko na tom nebyli o moc lépe. Aedion tedy pověřil Kylliana, svého nejspolehlivějšího velitele, ať zajistí, aby byli co nejvíc v teple.

Muži byli daleko od domova a bojovali za královnu, kterou neznali a možná v ni ani nevěřili. Krutý mráz je připraví o odvahu a myšlenky na vzpouru se budou šířit rychlostí, s níž se nemohl měřit ani vichr, který se s kvílením proháněl mezi vrcholky.

Aedion koutkem oka zachytil kradmý pohyb na druhé straně průsmyku. Zahlédl ho jen proto, že věděl, kam se dívat.

Lysandra se uměla skrývat ještě lépe než on, měla však výhodu v tom, že na sobě měla kožich, který byl pro zdejší hory přímo stvořený.

Ne že by jí to řekl. Nebo se na ni třeba jen podíval, když se vydali na průzkum.

Rozšířili zvěst, že Aelin má tajné jednání v Eldrysu a nechala Galanovi a svým novým spojencům vzkaz, kterým vysvětlovala své zmizení. Tím pádem je Lysandra mohla doprovodit na výpravě.

Během dvou měsíců, kdy to divadlo hráli, si nikdo nevšiml, že Královna ohně nevyčarovala ani jiskru. Stejně tak nikomu nepřišlo nápadné, že se nikdy neobjevuje na stejném místě jako měnička. A nikdo, ani Tiší vrazi z Rudé pouště, Galan Ashryver nebo vojáci, které Ansel z Trnitého srázu vyslala s flotilou před hlavní částí svého vojska, nepostřehl drobné náznaky toho, že nemají vůbec co do činění s Aelin. Nevšimli si cejchu na královnině zápěstí, který tam zůstával nezměněný bez ohledu na to, jakou podobu Lysandra zvolila.

Odvedla dobrou práci, když cejch skrývala pod rukavicemi nebo dlouhými rukávy. A pokud by kdokoli zahlédl její zjizvenou pokožku, dalo by se to vysvětlit jako památka na pouta.

Lysandra si na kůži vyčarovala falešné jizvy přímo tam, kde je měla Aelin. K tomu přidala stejný smích a záludný úsměv, sebejistou chůzi a klid.

Aedion se na ni sotva vydržel dívat. Mluvit s ní. Dělal to jen proto, že i on byl součástí představení. Musel předstírat, že je její oddaný bratranec, neohrožený velitel, který ji a vojsko Terrasenu povede k vítězství, ať to bylo jakkoli nepravděpodobné.

A tak hrál svou roli. Jednu z mnoha, jež musel během života přijmout.

Jakmile však Lysandra změnila zlaté vlasy v tmavé kadeře a ashryverské oči ve smaragdové, přestal brát její existenci na vědomí. Některé dny mu terrasenský uzel vytetovaný na hrudi, který zachycoval jména jeho královny a dvora vyhnanců, připadal jako jeho vlastní cejch. Obzvlášť její jméno.

Vzal ji na výpravu jen proto, že to tak bylo snazší. Bezpečnější. Neriskoval pouze svůj život, a i když by průzkumem terénu mohl pověřit jednotku ze Zkázy, potřeboval něco dělat.

Trvalo měsíc, než připluli z Eyllwe s novými spojenci, přičemž se vyhnuli morathskému loďstvu okolo Zlomuvalu, a další dva týdny, než doputovali do vnitrozemí.

Zažili jen málo střetů, pouze s několika menšími loďmi s adarlanskými vojáky, mezi nimiž nebyli žádní valgové, tudíž se s nimi rychle vypořádali.

Aedion pochyboval, že Erawan bude čekat do jara. Pochyboval, že by klid měl něco společného s počasím. Před několika dny o tom hovořil se svými muži a s Darrowem a ostatními šlechtici. Erawan nejspíš počká, až bude zima nejkrutější, terrasenské vojsko se nebude moct dostatečně rychle pohybovat a Aedionovi vojáci budou oslabení po měsících strávených ve sněhu, všichni budou ztuhlí mrazem. Tomu nemohl zabránit ani poklad hodný královské pokladnice, který pro ně Aelin lstí získala na jaře.

Jistě, jídlo, pokrývky a oblečení se daly koupit, ale k čemu jim budou, když budou zásobovací trasy pohřbené pod sněhem? Všechno zlato nedokázalo zastavit pomalé, vytrvalé skomírání sil vojáků, kteří budou nuceni prožít měsíce v zimním táboře vystaveném nelítostným živlům Terrasenu.

Darrow a ostatní šlechtici nevěřili jeho tvrzení, že Erawan zaútočí uprostřed zimy, a nevěřili ani Renovi, když s ním lord z Bystřin souhlasil. Namítali, že Erawan přece není blázen. Měl sice vzdušnou legii čarodějnic, ovšem ani valgští pěšáci nedokázali projít deset stop hlubokým sněhem. Usoudili, že Erawan počká na jaro.

Aedion ale nehodlal nic riskovat. Stejně jako princ Galan, který při poradách mlčel, ovšem potom Aediona vyhledal, aby mu vyjádřil podporu. Museli vojska udržovat v teple a sytá a postarat se, aby neustávala ve výcviku a byla připravená se na okamžitý povel dát na pochod.

Pokud se informace od Rena ukážou být správné, tato průzkumnická výprava by jim mohla přinést užitek.

Poblíž zaskřípěla tětiva a ten zvuk byl ve větru sotva slyšet. Hrot šípu i dřevo luku byly natřené na bílo a byly téměř neviditelné, když se smrtící přesností mířily na konec průsmyku.

Aedion zachytil pohled Rena z Bystřin. Mladý šlechtic se ukrýval mezi balvany a byl připravený vystřelit. Také on byl oděný v bílé a šedé kožešině a ústa si kryl světlým šátkem, takže z něj bylo vidět jen tmavé oči a dlouhou vybledlou jizvu.

Aedion mu naznačil, ať počká. Stejným gestem zastavil i měničku, aniž by se na ni pořádně podíval.

Nechají nepřátele přijít blíž.

Křupání sněhu se mísilo s namáhavým oddechováním.

Právě včas.

Aedion založil šíp a poklekl na výběžku.

Bylo jich šest, přesně jak tvrdila Renova vyzvědačka, když před pěti dny vběhla do Aedionova stanu.

Nenamáhali se splynout se sněhem a skalami. Jejich podivné tmavé huňaté kožešiny byly v běli Parožnatých hor stejně nenápadné jako maják. Byl to však jejich pach nesený svižným větrem, který Aedionovi řekl všechno, co potřeboval.

Valgové. Nevšiml si v té malé skupince nákrčníků ani prstenů, které by nepřátelé mohli skrývat v tlustých rukavicích. Očividně se ani sběř napadená démony nedokázala ubránit chladu. Nebo mu možná podléhali jejich smrtelní hostitelé.

Nepřátelé postoupili dál do průsmyku a Ren nepřestával s jistotou směřovat šíp.

Jednoho nechte naživu, nařídil jim Aedion, než všichni zaujali své pozice.

Měli štěstí, když odhadli, že si valgové vyberou tento průsmyk – napůl zapomenutá zadní vrátka do nížin Terrasenu. Průsmyk byl dost široký jen pro dva koně jedoucí vedle sebe, a tak ho ignorovala vojska dobyvatelů i kupci, kteří chtěli za Parožnatými horami prodat svoje zboží.

Aedion nevěděl, kdo tam žije. Kdo se odvážil přebývat mimo uznávané hranice. Stejně tak netušil, proč se tito vojáci vydali tak daleko do hor.

Brzy to ovšem zjistí.

Výprava démonů prošla pod nimi a Aedion s Renem je sledovali hroty šípů.

Střela musela proniknout přímo do lebky. Vybral si cíl.

Jen krátkým kývnutí vyslal signál ostatním a vypustil šíp.

Když střet skončil, z černé krve na sněhu ještě stoupala pára.

Trvalo to pouhou chvíli. Jen okamžik potom, co Renův a Aedionův šíp zasáhl valgy a Lysandra seskočila ze své skrýše, aby roztrhala zbylé tři. Potom šestému, který jako jediný ze skupiny přežil, přervala svaly na lýtkách.

Démon zasténal, když k němu Aedion vykročil. Sníh u mužových nohou byl nyní černý jako inkoust a nohy měl rozsápané na cáry.

Lysandra seděla blízko jeho hlavy s tlamou potřísněnou krví barvy ebenu a se zelenýma očima upřenýma na mužovu bledou tvář. Na obrovských tlapách se jí leskly drápy ostré jako jehly.

Ren za nimi ověřoval, jestli jsou všichni démoni mrtví. Pokaždé zvedl meč a máchl jím, aby jim utnul hlavu, než na ledovém vzduchu tělo ztuhne natolik, že to už nepůjde.

„Zrádná svině,“ zasyčel valg na Aediona a nenávistně zkřivil úzký obličej. Aedion měl nos plný jeho zápachu. Zastíral mu smysly jako vrstva oleje.

Z pochvy u boku tasil zbraň – dlouhou zlověstnou dýku, kterou mu věnoval Jeřáb Bělotrn – a nevesele se usmál. „Když budeš chytrý, provedeme to rychle.“

Valgský voják mu plivl na boty pokryté sněhem.

Hrad pánů z Bystřin se tyčil před Parožnatými horami a nad Dubovým hvozdem už více než pět set let.

Když Aedion přecházel před plameny praskajícími v jednom z obřích krbů, neunikly mu stopy nemilosrdných zim na šedých kamenech. Cítil z nich tíži barvité historie tohoto místa – roky odvahy a služby, během nichž byly zdejší síně plné zpěvu a válečníků, i dlouhé roky žalu, které přišly po nich.

Ren se posadil na ošoupané křeslo zdobené střapci vedle ohniště a s lokty opřenými o stehna se zahleděl do plamenů. Dorazili sem včera v noci, a dokonce i Aedion byl natolik vysílený z cesty zasněženým Dubovým hvozdem, že si hrad nemohl důkladně prohlédnout. A potom co udělali odpoledne, pochyboval, že v sobě teď najde sílu, aby to napravil.

Kdysi velkolepá síň byla ztichlá a až na oheň v krbu potemnělá. Nad jejich hlavami v průvanu, který pronikal vysokými okny po straně prostory, povlávaly vybledlé tapiserie a znaky vazalů rodu pánů z Bystřin. Na trámech u stropu hnízdili ptáci, kteří se teď choulili před smrtícím chladem za prastarými zdmi pevnosti.

Zelenooký sokol mezi nimi naslouchal každému slovu.

„Pokud Erawan hledá cestu do Terrasenu,“ řekl nakonec Ren, „byl by blázen, kdyby se sem pokusil proniknout přes hory.“ Zamračil se na prázdné tácy. Před chvílí dojedli vydatné dušené hovězí a opečenou kořenovou zeleninu. Většina jídla chutnala spíš mdle, ale aspoň bylo horké. „Zdejší kraj dovede být nelítostný. Už samo počasí by v jeho řadách zapříčinilo kruté ztráty.“

„Erawan nedělá nic bezdůvodně,“ namítl Aedion. „Nejsnazší cesta do Terrasenu vede přes úrodná území a dál na sever. Všichni předpokládají, že zamíří právě tam. Buď to, nebo vyšle svá vojska od pobřeží.“

„Nebo obojí – zaútočí na pevnině i z moře.“

Aedion přikývl. Erawan rozhodil doširoka síť, aby vyhladil jakýkoli odpor, který na světadílu propukl. Už se neskrýval za maskou adarlanské říše: stín krále valgů narůstal od Eyllwe po severní hranici Adarlanu, od břehů Velkého oceánu po vysokou hradbu hor, jež roztínaly jejich světadíl vedví. Aedion pochyboval, že by Erawan zamýšlel zastavit svůj postup, dokud jim všem nenasadí černé nákrčníky.

A pokud měl Erawan v držení dva klíče Sudby, pokud by dokázal podle libosti otevřít bránu Sudby, vypustit ze své říše hordy valgů a snad i zotročit vojska z jiných světů a využít je k dobyvačnému tažení… Nebylo by možné ho nijak zastavit, v tomto světě ani v žádném dalším.

Veškerá naděje na to, že tento strašlivý osud odvrátí, se upínala k Dorianu Havilliardovi a Manon Černozobé. K Aedionovi se nedonesla jediná zpráva o tom, kam se v uplynulých měsících poděli a co se s nimi stalo. Předpokládal, že to je dobré znamení. Utajení bylo podmínkou jejich přežití.

„Takže to, že Erawan obětoval průzkumnou výpravu, která měl najít cestu horami, máme brát jako nerozum,“ řekl Aedion. Poškrábal se na tváři porostlé strništěm. Vyrazili z pevnosti včera před úsvitem a on dal přednost spánku před holením. „Z hlediska strategie to nedává smysl. Čarodějnice umí létat, takže když vyšle zvědy, aby odhalili nástrahy terénu, příliš si tím nepomůže. Pokud šlo ale o informace určené pro pozemní vojska… Projít s takovým počtem vojáků úzkými průsmyky by trvalo měsíce. A to nemluvím o nebezpečí, které představuje počasí.“

„Jejich průzkumník se jen smál,“ dodal Ren a zavrtěl hlavou. Jeho po ramena dlouhé černé vlasy se přitom zavlnily. „Něco nám uniká. Něco jsme přehlédli.“ Ve světle ohně byla dlouhá jizva na jeho tváři ještě patrnější. Byla připomínkou na hrůzy, které Ren prožil a kterým padla za oběť jeho rodina.

„Možná nás chce zmást, abychom přesunuli naše jednotky.“ Aedion se opřel dlaní o krbovou římsu a do stále zkřehlé ruky mu začalo pronikat teplo z kamene.

Ren během měsíců, kdy byl Aedion pryč, připravoval Zkázu k boji a úzce spolupracoval s Kyllianem, aby ji přivedl co nejdál na jih od Orynthu, nakolik mu to jen Darrow dovolil. Tím pádem se museli zastavit za úpatím kopců, jež lemovaly jižní okraj Theraliské pláně.

Ren pak předal velení Aedionovi, i když opětovné setkání pána z Bystřin s Aelin proběhlo v chladném duchu. Přesněji řečeno, jejich rozhovor byl stejně mrazivý jako sníh, jenž nyní bičoval pevnost.

Lysandra hrála svou roli skvěle. Mistrně podala Aelinin pocit viny i netrpělivost. A od té doby se moudře vyhýbala situacím, při kterých by mohla dojít řeč na minulost. Ne že by Ren nějak toužil vzpomínat na roky před pádem Terrasenu. Nebo na události minulé zimy.

Aedion mohl jen doufat, že ani Erawan neodhalí, že už ve svém středu nemají Nositelku ohně. Nechtěl ani uvažovat o tom, co by terrasenští vojáci řekli nebo udělali, kdyby zjistili, že je Aelinin oheň v bitvě neochrání.

„Také by to mohl být skutečný manévr, který se nám naštěstí podařilo odhalit,“ přemítal Ren. „Máme riskovat a přesunout vojáky k průsmykům? Část z nich už je v Parožnatých horách za Orynthem a na severních planinách za nimi.“

Byl to z Renovy strany chytrý tah. Přesvědčil Darrowa, aby mu dovolil umístit část Zkázy za Orynth pro případ, že by se Erawan vydal s loďstvem na sever a zaútočil odtud. Tomu parchantovi by se to podobalo.

„Nechci oddíly Zkázy příliš rozdělit,“ řekl Aedion, zatímco zadumaně hleděl do ohně. Tyto plameny byly tak jiné. Tolik se lišily od Aelinina ohně. Jako kdyby ten před ním byl duchem v porovnání se živoucí silou, kterou v sobě měla kouzla jeho královny. „Navíc stále nemáme dost vojáků.“

Dokonce ani se spojenci, které Aelin získala díky své zoufalé odvážné strategii, se nemohli ani zdaleka rovnat plné síle Morathu. A vším zlatem, které nashromáždila, sotva mohli zaplatit další žoldnéře, když zbývalo jen málo těch, kteří by byli ochotni podpořit jejich věc.

„Nezdálo se, že by to Aelin nějak zvlášť trápilo, když si odskočila do Eldrysu,“ zabručel Ren.

Aedion se na okamžik opět ocitl na pláži, jejíž písek byl zbrocený krví.

Železná truhlice. Maeve zbičovala Aelin a zavřela ji do něčeho, co bylo v podstatě rakví. Jen Mala ví, kam s ní odplula v doprovodu nesmrtelného sadisty.

„Aelin má své plány a sdělí nám je, až nastane správný čas,“ odpověděl co nejlhostejnějším tónem, přestože se tou lží div nezadusil.

Ren na to nic neřekl. A ačkoli byla královna, která se k nim, jak se Ren domníval, vrátila, pouhou iluzí, Aedion dodal: „Všechno, co dělá, dělá pro Terrasen.“

V den, kdy zabila ilkeny, jí řekl hrozné věci. Kde jsou naši spojenci? obořil se na ni. Stále se snažil sám sobě odpustit. Za všechno. Měl jedinou příležitost, jak to napravit – udělat to, oč ho Aelin požádala, a zachránit jejich království.

Ren pohlédl ke dvěma mečům, které nechal odložené na starobylém stole za nimi. „I tak nás ale opustila.“ Nemyslil tím cestu do Eldrysu, nýbrž to, co se stalo před deseti lety.

„Všichni jsme se v posledních deseti letech dopustili chyb.“ Bohové věděli, že Aedion jich musel odčinit víc než dost.

Ren náhle působil napjatě, jako kdyby se mu rázně připomněla rozhodnutí, jež ho pronásledovala.

„Nikdy jsem jí o tom neřekl,“ pokračoval Aedion tiše, aby je sokol sedící pod střechou nezaslechl. „O tom opiovém doupěti ve Zlomuvalu.“

O tom, že Ren znal jeho majitelku a často její podnik navštěvoval před tou nocí, kdy ho tam Aedion a Chaol přivedli, aby ho ukryli před královými muži. Tehdy byl napůl v bezvědomí.

„Umíš být pěkný zmetek, víš to?“ V Renově hlase zazněl nakřáplý tón.

„Nikdy bych to nevyužil proti tobě.“ Aedion upíral pohled do zuřivých temných očí mladého šlechtice a nechal ho, aby z jeho pohledu vyčetl převahu. „Než jsi začal sršet zlostí,“ dodal, když Ren znovu otevřel ústa, „chtěl jsem ti připomenout, že ti Aelin nabídla místo na svém dvoře, aniž by věděla o této části tvé minulosti.“ Ren zatnul zuby. „Ovšem ona by ti tu nabídku učinila, i kdyby si toho byla vědomá.“

Ren se upřeně díval na kamennou podlahu pod jejich botami. „Žádný dvůr nemá.“

„Darrow může soptit, jak chce, ale já jsem jiného názoru.“ Aedion se posadil do křesla naproti Renovi. Kdyby Ren podpořil Aelin, tak by se teď, když se vrátila Elide Lochanová, nejspíš na její stranu přidali i Sol a Ravi ze Surie. Tím by královna získala ve svůj prospěch tři hlasy. Čtyři šlechtici by však dál stáli proti ní.

Nemohli příliš doufat, že by ostatní uznali hlas Lysandry jako paní Caraverre.

Měnička je nepožádala, zda si může prohlédnout území, které se mělo stát jejím domovem, pokud tuto válku přežijí. Pouze se cestou sem proměnila v sokola a na nějaký čas odlétla. Když se vrátila, neřekla půl slova, ale zelené oči jí zářily.

Území Caraverre však nemohlo být uznáno, dokud Aelin nenastoupí na trůn.

Dokud Lysandra nebude korunovaná královnou, v případě, že se pravá dědička nevrátí.

Vrátí se. Musí.

Dveře na druhém konci síně se otevřely a ozvaly se lehké, spěšné kroky. Aedion na okamžik zatajil dech, když vtom zazněla ozvěna radostného, zpěvného hlasu: „Aedione!“

Evangeline celá zářila. Od hlavy po paty byla oděná v zeleném vlněném oblečení lemovaném bílou kožešinou a rudozlaté vlasy měla spletené do dvou copů jako děvče z terrasenských hor.

Její jizva se roztáhla, když se široce usmála. Aedion rozevřel náruč a dívka ho prudce objala. „Řekli mi, že jsi přijel pozdě v noci, ale už před rozbřeskem jsi byl zase pryč. Bála jsem se, že tě znovu propásnu…“

Aedion ji políbil na čelo. „Zdá se mi, že jsi od posledně vyrostla o dobrou stopu.“

Evangelininy citrínové oči zaplály, když jimi zatěkala mezi ním a Renem. „Kde je…“

Místností prokmitl záblesk světla a byla tu.

Vypadalo to, jako by Lysandra zářila, když si ovinula plášť kolem nahého těla. Právě proto ho ostatně pro ni nechali poblíž na židli. Evangeline se vrhla měničce do náruče a div se nerozplakala štěstím. Ramena se jí třásla a Lysandra se vlídně a láskyplně usmála a pohladila dívenku po hlavě. „Daří se ti dobře?“

Ostatním se měnička zdála být klidná a vážná, ovšem Aedion ji znal – znal její nálady a tajné náznaky emocí. Pochopil, že lehký záchvěv v jejích slovech byl důkazem divoké bouře citů utajené pod krásnou maskou.

„Ano,“ odpověděla Evangeline, odtáhla se od ní a vrhla zářivý úsměv na Rena. „Lord Murtaugh a jeho vnuk mě přivezli rovnou sem. Mimochodem, Rychlotlapka je s ním. Tedy s Murtaughem. Má ho radši než mě, protože ji celý den potají krmí pamlsky. Už je tlustší než líná kočka.“

Lysandra se dala do smíchu a Aedion se pousmál. Takže se o děvčátko dobře starali.

Lysandra, jako kdyby si to také uvědomila, potichu, sladce broukla k Renovi: „Děkuji ti.“

Ren se zrudlými tvářemi vstal z křesla. „Usoudil jsem, že tady bude víc v bezpečí než ve válečném ležení. Přinejmenším tu bude mít větší pohodlí.“

„Je to úžasné místo, Lysandro,“ zašveholila Evangeline a uchopila Lysandřinu ruku do svých. „Murtaugh mě dokonce jednou odpoledne vzal do Caraverre. Tedy než začalo sněžit. Musíš se tam podívat. Všechny ty kopce a řeky a krásné stromy hned pod horami. Myslela jsem, že jsem na skále zahlédla přízračného levharta, ale Murtaugh tvrdil, že se mi to jenom zdálo. Jenže já přísahám, že tam byl. Byl ještě větší než ten tvůj! A ten dům! Krásnější dům jsem neviděla. Je za ním zahrada obehnaná zdí a podle Murtaugha bude v létě plná zeleniny a růží.“

Emoce, jež se Lysandře zrcadlila ve tváři, když jí Evangeline vykládala o velkolepých plánech, které se sídlem měla, byla pro Aediona téměř nesnesitelná. Ta bolestná touha po životě, který jí nejspíš bude uloupen, než ho vůbec bude mít možnost prožít.

Aedion se otočil k Renovi, který nespouštěl pohled z Lysandry, jako ostatně pokaždé, když na sebe vzala lidskou podobu.

Aedion měl co dělat, aby nezačal skřípat zuby. „Vy tedy Caraverre uznáváte.“

Evangeline švitořila dál, ale Lysandra sklouzla pohledem k nim.

„Darrow není pánem Bystřin,“ odpověděl Ren stroze.

Jistě, a kdopak by nestál o tak hezkou sousedku?

Pokud ovšem nebude zrovna dlít v Orynthu v podobě jiné ženy, jejíž korunu bude nosit, a nebude Aediona využívat k tomu, aby podvodem zplodila královské potomky. Nebude pro ni nic víc než chovný hřebec.

Lysandra znovu děkovně kývla a Ren se začervenal ještě víc. Jako kdyby nestrávili celý den broděním se ve sněhu a pobíjením valgů. Jako kdyby na nich dosud neulpíval pach krve.

Evangeline skutečně čichla k plášti, do něhož byla Lysandra zahalená, a zamračila se. „Hrozně páchneš. Vlastně vy všichni.“

„Tomu říkám způsoby,“ pokárala ji Lysandra, ale vzápětí se rozesmála.

Evangeline si dala ruce v bok. Aedion stejné gesto zahlédl u Aelin tolikrát, že ho při tom pohledu zabolelo u srdce. „To ty jsi chtěla, abych tě upozornila, jestli budeš páchnout. Obzvlášť tvůj dech.“

Lysandra se usmála a Aedion měl co dělat, aby taky nezvedl koutky úst. „To je pravda.“

Evangeline zatahala Lysandru za ruku, aby ji odvedla ze síně. „Můžeš spát u mě v komnatě. Je tam koupelna.“ Lysandra vykročila za ní.

„Pěkný pokoj pro hosta,“ zamumlal Aedion k Renovi se zvednutým obočím. Pokud měl vlastní koupelnu, musel být jedním z nejhezčích.

Ren sklonil hlavu. „Patřil Rosali.“

Jeho nejstarší sestře, kterou zabili ve škole, kde se spolu s Rallen, prostředním dítětem z rodu z Bystřin, učila magii. Škola se nacházela poblíž hranice s Adarlanem a stála přímo v cestě útočícímu vojsku.

Dokonce ani předtím, než magie zmizela, by nemohli dobře vzdorovat deseti tisícům vojáků. Aedion si nedovolil na vraždění v proslulé škole Devellinu často vzpomínat. Bylo tam tolik dětí a žádné neuniklo.

Ren si byl blízký s oběma staršími sestrami, ale především s temperamentní Rosali.

„Oblíbila by si ji,“ vysvětlil Ren a pokývl k Evangeline. Aedion si uvědomil, že je zjizvená jako Ren. Ren přišel k ráně na tváři, když unikl popravčímu špalku. Jeho rodiče od něj odvedli pozornost, aby mohl spolu s Murtaughem utéct, a sami za to zaplatili životem. Evangelinina jizva byla připomínkou jiného útěku, kdy se jen tak tak vyhnula mučivému životu, který musela snášet její ochránkyně.

Aedion si často nepřipouštěl ani tuto skutečnost.

Evangeline dál odváděla Lysandru a jejich rozhovoru nevěnovala pozornost. „Proč jste mě nevzbudili, když jste přijeli?“

Aedion nezachytil Lysandřinu odpověď, když dívku následovala ven ze síně. Lysandra však postřehla jeho pohled.

V uplynulých dvou měsících se s ním pokoušela promluvit. Mnohokrát. Tucetkrát. On ji však ignoroval. A když dorazili k břehům Terrasenu, už tyto pokusy vzdala.

Lhala mu. Oklamala ho tak dokonale, že chvíle, které spolu strávili, jejich rozhovory… Nevěděl, co z toho bylo skutečné, a nechtěl to vědět. Nechtěl vědět, jestli cokoli z toho myslela vážně, zatímco on jí jako hlupák odhalil celé své nitro.

Byl přesvědčený, že toto je jeho poslední lov. Že na ni nebude nijak spěchat a ukáže jí vše, co Terrasen nabízí. A ukáže jí vše, co jí může nabídnout on sám.

Ulhaná mrcho, říkal jí. Křičel na ni ta slova.

Dokázal začít uvažovat dost jasně na to, aby se za to styděl, ovšem vztek ho neopouštěl.

V Lysandřiných očích byl ostražitý výraz, jako by se ho ptala: Nemůžeme si dopřát tuto vzácnou chvilku štěstí a promluvit si jako přátelé?

On se však obrátil k ohništi, aby neměl před sebou její smaragdové oči a úchvatnou tvář.

Ať si ji Ren vezme. Ačkoli by Aedion při tom pomyšlení nejraději něco rozbil na kusy.

Lysandra s Evangeline odešly ze síně a dívenka nepřestávala vesele povídat.

Tíha Lysandřina zklamání na něm spočívala jako přízračný dotek.

Ren si odkašlal. „Chceš mi říct, co se mezi vámi stalo?“

Aedion ho počastoval pohledem, při kterém by méně odvážní muži vzali nohy na ramena. „Přines mapu. Chci si znovu prohlédnout ty průsmyky.“

Budiž Renovi ke cti, že se vydal nějakou mapu vyhledat.

Aedion se zadíval do plamenů, jež byly bez jiskry královniny magie podivně bledé.

Jak dlouho potrvá, než vytí vichru před hradem vystřídá skučení Erawanových zrůd?

Aedion dostal odpověď na svou otázku druhý den za úsvitu.

Seděl na jednom konci dlouhého stolu ve velké síni, zatímco Lysandra s Evangeline tiše snídaly na druhém. Musel ovládnout třesoucí se prsty, když otvíral dopis, jejž mu před chvílí přinesl posel. Ren a Murtaugh po jeho boku vyčkávali s otázkami, dokud list nepřečte. Musel si tu zprávu projít dvakrát.

Nakonec dopis odložil, dlouze se nadechl a zamračeně se zahleděl na slabé šedé světlo, které dovnitř pronikalo řadou oken vysoko na zdi.

Z druhé strany stolu se na něj upíraly Lysandřiny pronikavé oči. Zůstala však sedět na svém místě.

„Tu zprávu mi poslal Kyllian,“ vysvětlil Aedion chraplavě. „Vojska Morathu se vylodila na pobřeží – u Eldrysu.“

Ren zaklel. Murtaugh mlčel. Aedion se nezvedl od stolu, protože se obával, že by se mu podlomila kolena. „Zničil město. Změnil ho v trosky, aniž by proti němu vyslal jediný oddíl.“

Mohl se jen dohadovat, proč temný král tak dlouho vyčkával s útokem.

„Použili věže čarodějnic?“ zeptal se Ren. Aedion mu řekl všechno, co jim Manon Černozobá prozradila při cestě Kamennými mokřady.

„O tom se zde nezmiňuje.“ Pochyboval, že by Erawan využil věže, protože pro svou velikost musely být převáženy po zemi a Aedionovi průzkumníci by si určitě všimli, kdyby přes jejich území někdo přepravoval sto stop vysokou věž. „Ovšem výbuchy srovnaly město se zemí.“

„Co Aelin?“ Murtaugh tu otázku skoro zašeptal.

„Je v pořádku,“ zalhal Aedion. „Když došlo k útoku, byla už na cestě do orynthského ležení.“ Kyllian se o ní pochopitelně v listě nezmiňoval. Hlavní velitel usoudil, že když nikdo nenašel její tělo a nepřítel neoslavoval, královně se podařilo vyklouznout.

Murtaugh se s úlevou zhroutil na židli a Rychlotlapka mu položila zlatou hlavu na stehno. „Buď Male dík za to milosrdenství.“

„Ještě jí neděkuj.“ Aedion strčil dopis do kapsy tlustého pláště, který nosil, aby se chránil před průvanem v síni. Vůbec jí neděkuj, dodal málem. „Morath při plavbě do Eldrysu poblíž Iliumu zneškodnil deset wendlynských lodí a zbytek zahnal spolu s našimi proti proudu Florine.“

Murtaugh si promnul bradu. „Proč je nepronásledovali? Proč se za nimi nevydali na řeku?“

„Kdo ví?“ Aedion si to chtěl promyslet později. „Erawan se zaměřil na Eldrys a také město dobyl. Podle všeho chce vyslat část vojsk právě odtud. Pokud je nikdo nezadrží, dorazí za týden k Orynthu.“

„Musíme se vrátit do ležení,“ prohlásil Ren zachmuřeně. „Uvidíme, jestli bychom nemohli vyslat flotilu zpět po Florine a udeřit společně s Rolfem, který zaútočí z moře. A do toho se na ně vrhneme na pevnině.“

Aedion mu nechtěl připomínat, že se jim Rolfe už nějakou dobu neohlásil, pokud nepočítali hrstku neurčitých zpráv o tom, že hledá Mycénijce ztracené ve světě a jejich legendární loďstvo. Šance, že se Rolfe objeví, aby jim zachránil kůži, byla stejně mizivá jako ta, že se z území za Anascaulskými horami přižene pověstný Vlčí kmen. Nebo že se víly, které před desítkou let uprchly z Terrasenu, vrátí ze svého útočiště a připojí se k Aedionově vojsku.

Aedion pocítil, jak se ho zmocňuje ledový klid, jenž ho provázel bitvami a krveprolitím. Byl stejně nezdolný jako kožešinový plášť, který měl na sobě. Jejich spojencem bude rychlost. Rychlost a bystrý úsudek.

Linie musí vydržet, nařídil mu Jeřáb, než se rozloučili. Získejte pro nás co nejvíc času.

Aedion splní slib, jejž mu dal.

Evangeline zmlkla, když Aedion upřel oči na měničku na protějším konci stolu. „Kolik lidí uneseš ve své wyverní podobě?“

2

Elide Lochanová kdysi doufala, že bude cestovat po širém světě na místo, kde nikdy nikdo neslyšel o Adarlanu ani Terrasenu, tak daleko, že ji tam ani Vernon nedokáže najít.

Nečekala, že by se jí její přání mohlo opravdu splnit.

Teď stála v zaprášené starodávné uličce ve stejně zaprášeném starodávném městě v království na jih od Doranelle a žasla nad tím, jak se jasnou oblohou nese zvuk poledních zvonů, jak se slunce opírá do světlých kamenů budov a suchý vítr se prohání úzkými uličkami mezi nimi. Už třikrát se pokoušela naučit jméno toho města, ale pořád ho nedokázala vyslovit.

Nejspíš na tom nezáleželo. Nezdrží se tu dlouho. Stejně jako v ostatních městech, kterými se prohnali tak jako lesy, horami i nížinami. Království za královstvím neúnavně putovali tempem, které udával princ, jenž se sotva dokázal upamatovat na to, že by měl mluvit, natož že by se měl najíst.

Elide se zamračeně podívala na ošuntělý kožený čarodějnický oblek, který měla stále oblečený, na potrhaný šedý plášť a ošoupané boty a pak pohlédla na své dva společníky v uličce. Všichni už zažili lepší časy.

„Bude tu každou chvílí,“ zamručel Gavriel, který koutkem žlutohnědého oka kontroloval vchod do uličky. V kalužině stínů u polorozpadlého oblouku stála vysoká tmavá postava a sledovala přilehlou rušnou ulici. Elide se na ni příliš dlouho nedívala. Během těch nekonečných týdnů ten pohled nemohla snést. Nedokázala vystát jeho ani neúprosnou bolest v hrudi.

Zachmuřeně se obrátila ke Gavrielovi: „Měli jsme se zastavit a dát si oběd.“

Kývl k odranému vaku položenému u zdi. „Uvnitř je jablko.“

Elide s povzdechem přelétla očima po budově, jež se tyčila nad nimi, a sáhla do vaku. Prohrábla náhradní oblečení, provazy, zbraně a všemožné zásoby a pak vylovila velké rudozelené jablko. Poslední z těch, která natrhali v sadu v sousedním království. Elide ho beze slova podala šlechtici z rodu víl.

Gavriel zvedl zlaté obočí.

Elide jeho výraz napodobila. „Slyším, jak ti kručí v břiše.“

Tiše se zasmál, s pokývnutím si od ní jablko vzal a očistil si ho o rukáv světlé kazajky. „Něco na tom bude.“

Přísahala by, že temná postava opodál ztuhla, ale ona jí nevěnovala pozornost.

Gavriel se zakousl do jablka a špičáky se mu přitom zaleskly. Byl otcem Aediona Ashryvera a zdálo se neuvěřitelné, jak se synovi podobal, ovšem jen co se týkalo vzhledu. Během dnů, které spolu prožili, se Aedion ukázal být pravým opakem tohoto hloubavého vílího muže s tichým hlasem.

Poté co je Asterin a Vesta vysadily na palubu lodi plující sem, Elide se obávala, že udělala chybu, když se rozhodla vydat se na cestu s trojicí nesmrtelných, protože se jim jen bude plést pod nohy.

Avšak Gavriel se k ní od začátku choval laskavě a staral se o to, aby pořádně jedla a za studených nocí měla dostatek pokrývek. Učil ji jezdit na koních, které koupili za mince, jichž neměli právě nazbyt, protože Elide by s nimi v žádném případě nedokázala udržet krok, ani kdyby měla kotník v pořádku. Ve chvílích, kdy museli koně vést drsným terénem, jí Gavriel dokonce zpevňoval nohu pomocí magie a jeho moc ji hladila po kůži jako teplý letní vánek.

Lorcanovi v žádném případě nic podobného nedovolovala.

Nikdy nezapomene na to, jak se plazil za Maeve potom, co královna zrušila jeho krevní přísahu. Plazil se za ní jako zapuzený milenec, jako zlomený pes, který se chce zoufale vrátit k pánovi. Aelin na tom místě mučili, protože ji zradil Maeve, a on se přesto snažil dostat se za ní. Skrz písek, který byl ještě mokrý od Aelininy krve.

Gavriel snědl půlku jablka a nabídl jí zbytek. „Také by ses měla najíst.“

Zamračeně si změřila kruhy pod jeho očima a nepochybovala o tom, že na tom bude podobně. Minulý měsíc alespoň znovu krvácela, přestože náročné putování vyžadovalo veškeré zásoby jídla, které dostala do žaludku.

Bylo obzvlášť trapné vysvětlovat třem válečníkům, kterým neunikl pach krve, že potřebuje plátno a že se budou muset častěji zastavovat.

Nezmínila se o bolestech, které jí svíraly břicho, záda a vystřelovaly jí do stehen. Jela dál se skloněnou hlavou. Věděla, že by zastavili. Dokonce i Jeřáb by zastavil, aby jí dopřál odpočinek. Jenže pokaždé, když přerušili jízdu, se Elide před očima vynořila ta železná schrána. Viděla bič lesknoucí se krví, jak protíná vzduch. Slyšela Aelinin křik.

Vzdala se Maeve výměnou za Elide. Bez váhání se nabídla místo ní.

Už jen to pomyšlení pomáhalo Elide udržet se v sedle klisny. V posledních dnech to bylo o něco snazší díky čistým pruhům plátna, které jí obstarali Gavriel a Jeřáb a nepochybně na ně obětovali vlastní košile. Netušila, kdy je rozřezali.

Elide se s křupnutím zakousla do jablka a vychutnávala si jeho sladce nakyslou chuť. Jeřáb na pařezu nechal pár měďáků z jejich rychle se ztenčujících zásob, aby uhradil ovoce, které si vzali.

Brzo budou muset začít jídlo krást. Nebo budou nuceni prodat koně.

Za zavřenými okny o poschodí výš se ozvaly rány, které vzápětí proťal přidušený mužský výkřik.

„Myslíš, že tentokrát budeme mít štěstí?“ zeptala se Elide šeptem.

Gavriel se zadíval na modře natřené okenice zdobené složitým reliéfem. „Nezbývá, než v to doufat.“

Štěstí poslední dobou vážně neměli nazbyt. Neusmálo se na ně ode dne na té zatracené pláži v Eyllwe, kdy Jeřáb pocítil, jak ho volá pouto, jež ho spojovalo s Aelin – pouto druha a družky –, a následoval ho přes oceán. Jenže když po několika strašných týdnech na moři zmítaném bouřemi dopluli ke zdejším břehům, už nebylo co sledovat.

Nikde nenarazili na zbytky Maevina loďstva a nezaslechli nic o tom, že by v některém přístavu kotvila královnina loď Slavík. Nedospěly k nim žádné zprávy o tom, že by se vrátila do svého sídla v Doranelle.

Jediné, čím se mohli řídit, byly zvěsti, kvůli nimž se vlekli přes hory hluboko zapadané sněhem, skrz husté lesy a vyprahlé pláně.

Až do předchozího království, do předchozího města, jehož ulice byly plné lidí oslavujících Samhuinn a bohy v noc, kdy byl závoj mezi světy nejtenčí.

Ti lidé neměli ponětí, že bohové jsou pouhými bytostmi z jiného světa a že jakákoli pomoc, kterou nabízeli, jakákoli pomoc, kterou Elide poskytl ten kradmý hlásek za jejím ramenem, sloužila jedinému účelu: aby se mohli vrátit domů. Nebyli pro ně nic víc než pěšáci – Elide, Aelin a všichni ostatní.

Elide to potvrdila skutečnost, že od toho příšerného dne v Eyllwe nezaslechla, že by jí Anneith šeptala další rady. Pouze cítila, jak ji cosi popohání, snad připomínky její přítomnosti. Toho, že ji někdo pozoruje.

Že pokud na své výpravě za Aelin uspějí, mladá královna bude přesto muset zaplatit bohům nejvyšší daň. Pokud Dorian Havilliard a Manon Černozobá dokáží získat třetí a poslední klíč Sudby. Pokud se mladý král nenabídne jako oběť místo Aelin.

A tak Elide trpěla ta občasná připomenutí a odmítala uvažovat o tom, v jakém stvoření to vzbudila takový zájem. Ona i ostatní.

Zaplašila ty myšlenky, zatímco pátrali v ulicích a naslouchali, jestli se k nim nedonesou informace o tom, kde by Maeve mohla být. Slunce zapadlo a Jeřáb s každou hodinou, která nepřinesla žádné výsledky, zuřil víc a víc. Dopadli stejně jako v ostatních městech.

Elide je přiměla nepozorovaně a nenápadně procházet uličkami plnými veselí. Pokaždé když Jeřáb vycenil zuby, připomněla mu, že v každém království, v každé zemi je mohou pozorovat oči špehů, a kdyby se rozkřiklo, že skupina vílích bojovníků, kteří hledají Maeve, rozsévá hrůzu ve městech, jistě by se o tom královna víl záhy dozvěděla.

Přišla noc a obyvatelé města zapálili hranice na zvlněných kopcích za hradbami.

Jeřáb při pohledu na ně konečně přestal vrčet, jako kdyby zahrály na jakousi strunu vzpomínky, bolesti.

Potom však prošli kolem hloučku popíjejících vílích vojáků a Jeřáb ztuhl. Přelétl válečníky chladným vypočítavým pohledem a Elide pochopila, že přišel na nějaký plán.

Když odbočili do postranní uličky, vílí princ jim rázně a stroze vylíčil své úmysly.

O týden později se ocitli zde. Křik v domě nad nimi zesílil.

Elide se zatvářila znepokojeně, když praskání dřeva přehlušilo hlas zvonů. „Neměli bychom mu pomoct?“

Gavriel si prohrábl zlaté vlasy potetovanou rukou, na níž měl zaznamenaná jména bojovníků, kteří padli pod jeho velením, jak jí vysvětlil minulý týden, když konečně našla odvahu, aby se ho na to zeptala. „Je skoro hotový.“

Dokonce i Lorcan se na okno nad Elide a Gavrielem netrpělivě mračil.

Když zvony odbily poledne, okenice se rozlétly.

Nebo spíš roztříštily napadrť, když jimi prolétli dva muži z vílího rodu.

Jeden z nich, hnědovlasý a zkrvavený, při pádu ječel.

Princ Jeřáb Bělotrn beze slova padal s ním. Jen s vyceněnými zuby svíral protivníka.

Elide ustoupila stranou, aby jim uvolnila místo, když narazili do hromady beden v uličce a vzduchem prolétly třísky a kusy prken.

Věděla, že závan větru zabránil tomu, aby byl pád pro muže s mohutnými rameny smrtelný. Jeřáb ho vzápětí vytáhl z trosek za límec modré tuniky.

Mrtvý by jim nebyl nijak k užitku.

Gavriel tasil nůž a zůstal u Elide, zatímco Jeřáb narazil neznámého muže na stěnu uličky. V princově tváři nebyla ani stopa laskavosti, natož vlídnosti.

Stal se z něj chladnokrevný predátor odhodlaný za každou cenu najít královnu, jež si získala jeho srdce.

„Prosím,“ vyhrkl muž v obecné řeči.

Jeřáb ho tedy našel. O Samhuinnu dospěl k závěru, že se jim Maeve nepodaří vystopovat. Dokážou však najít velitele, kteří jí sloužili a které rozmístila do nejrůznějších království a propůjčila je smrtelným vládcům.

A muž, na kterého Jeřáb s krvácejícím rtem vrčel, byl velitel. Válečník, pokud měla usuzovat podle jeho širokých ramen a svalnatých stehen. Vedle Jeřába přesto vypadal jako trpaslík. Stejně tak v porovnání s Gavrielem a Lorcanem. Jako kdyby i mezi vílami ti tři platili za zcela odlišný druh.

„Bude to vypadat takto,“ spustil Jeřáb na škemrajícího velitele tichým výhružným hlasem a roztáhl ústa v krutém úsměvu, při němž mu začala nanovo téct krev z roztrženého rtu. „Nejdřív ti zpřerážím nohy a možná i část páteře, aby ses nemohl odplazit.“ Ukázal zakrváceným prstem na konec uličky k Lorcanovi. „Víš, kdo to je, že ano?“

Lorcan jako by v odpověď vystoupil zpod oblouku. Velitel se roztřásl.

„Noha a páteř. Tvé tělo se nakonec uzdraví,“ pokračoval Jeřáb, zatímco Lorcan se nevzrušeně přibližoval. „Ovšem to, co ti udělá Lorcan Salvaterre…“ Tlumeně se zasmál bez stopy pobavení. „Z toho už se nevzpamatuješ, příteli.“

Velitel se zoufale podíval na Elide a Gavriela.

Když se to před dvěma dny stalo poprvé, Elide se na to nedokázala dívat. Ten první velitel neměl moc informací, které by stály za to, a vzhledem k tomu, že ho našli v nepředstavitelně zvráceném nevěstinci, Elide příliš nelitovala, že Jeřáb nechal jeho tělo ležet na konci uličky. A hlavu na druhém.

Zato dnes, tentokrát… Dívej se. Sleduj to, syčel jí do ucha nenápadný hlásek. Poslouchej.

Elide se navzdory horku a slunci zachvěla. Zatnula zuby a polkla všechna slova, která se jí drala na jazyk. Najděte někoho jiného. Najděte způsob, jak využít vlastní moc k ukování zámku. Najděte způsob, jak přijmout svůj osud s tím, že zůstanete uvěznění v tomto světě, abychom nemuseli splácet dluh, který jsme sami nezapříčinili.

Avšak pokud teď Anneith promluvila, potom co ji v uplynulých měsících pouze pobízela… Elide polkla svá zuřivá slova. Jak se to od smrtelníků očekávalo. Kvůli Aelin se podrobí. Tak jako se nakonec podrobí samotná Aelin.

V Gavrielově tváři nebylo stopy po slitování. Vyčetla z ní jen chmurnou věcnost, s níž se díval na roztřeseného velitele, který bezvládně visel v ocelovém sevření Jeřábových rukou. „Řekni mu, co chce vědět. Jenom to zhoršuješ.“

Lorcan už byl téměř u nich a kolem dlouhých prstů se mu svíjel tmavý vítr.

V jeho drsném obličeji nebylo památky po muži, kterého znala. Alespoň ne po muži, kterým byl před tím, co se stalo na té pláži. Tuto jeho masku poprvé spatřila v Dubovém hvozdu. Necitlivou, arogantní, krutou.

Velitel uviděl moc, která se Lorcanovi hromadila v ruce, dokázal však na Jeřába vrhnout pohrdavý úsměšek, při němž odhalil zuby zalité krví. „Všechny vás zabije.“ Pod okem mu naskakovala podlitina a oteklá víčka měl zavřená. Elide zapulzoval vzduch v uších, když kolem nich Jeřáb vykouzlil větrný štít, kterým ztlumil všechen zvuk. „Maeve vás zabije všechny do posledního, zrádci.“

„Jen ať to zkusí,“ odvětil Jeřáb klidně.

Dívej se, zašeptala Anneith znovu.

Když se velitel dal do křiku tentokrát, Elide už se od něj neodvrátila.

A zatímco Jeřáb s Lorcanem dělali to, k čemu byli vycvičení, nedokázala se rozhodnout, jestli jí měl Anneithin příkaz pomoct, nebo jí měl připomenout, jak s nimi bohové mohou naložit, pokud je neuposlechnou.

3

Parožnaté hory byly v plamenech a Dubový hvozd rovněž.

Z mohutných prastarých stromů zbyly sotva ohořelé kostry a na zem se snášel popel hustý jako sníh.

Vítr unášel jiskry, jako by jí výsměšně připomínal, jak za ní kdysi poskakovaly jako světlušky, když probíhala mezi hranicemi o svátku Beltane.

Všude bylo tolik ohně, horko ji dusilo a sám vzduch jí ožehával plíce.

Je to tvá vina je to tvá vina je to tvá vina.

Umírající stromy praskaly, jako by sténaly slova. Zoufale ji volaly.

Svět se koupal v ohni. V ohni, nikoli v temnotě.

Její pozornost upoutal pohyb mezi stromy.

Pán severu byl bez sebe, když k ní klusal šílený bolestí. Když mu z bílé srsti stoupal kouř, oheň pohlcoval jeho mocné parohy a nebyl to nesmrtelný plamen, který mezi nimi planul v jejím erbu, nesmrtelný plamen posvátných jelenů z Terrasenu, někdejší symbol Maly, nositelky ohně. Byly to skutečné kruté plameny.

Pán severu se s hromovým dusotem prohnal kolem a hořel, hořel, hořel.

Natáhla k němu ruku, neviditelnou a nepodstatnou, ale jelen se řítil dál a z hrdla se mu řinul řev.

Jeho křik byl úděsný a neutuchal. Jako kdyby někdo rval na kusy samotné srdce světa.

Nemohla nic dělat, když se jelen vrhl do hradby ohně, která se táhla jako síť mezi dvěma hořícími duby.

Už se z ní nevynořil.

Bílý vlk ji opět pozoroval.

Aelin Ashryver Bělotrn Galathynius přejela prstem zakutým v železe po okraji kamenného oltáře, na němž ležela.

Na větší pohyb se nevzmohla.

Cairn ji tentokrát nechal zde. Neobtěžoval se odnést ji do železné truhlice u nedaleké zdi.

Zřídka měla možnost si oddechnout. Procitnout nikoli ve tmě, ale v mihotavém světle.

Ohně v kovových koších skomíraly a dovnitř pronikal vlhký chlad, jenž jí ulpíval na kůži v místech, kde nebyla pokrytá železem.

Zkoušela co nejtišeji tahat za řetězy, avšak držely pevně.

Pokryli ji dalšími vrstvami železa a začali kovovými rukavicemi.

Nepamatovala si, kdy to udělali, ani kde. Tehdy ji drželi jen v té schráně.

V železné rakvi, jež ji dusila.

Stále dokola se v ní snažila najít slabé místo. Pak ale začali dovnitř vpouštět sladce vonící kouř, který ji pokaždé přiměl ztratit vědomí. Netušila, jak dlouho potom spala.

Když se probudila zde, už na kouř znovu nedošlo.

Opět se pokoušela odhalit nějaké slabiny svého vězení. Nakolik jí to pouta dovolila. Zabírala nohama, lokty a tlačila rukama na neúprosný kov. Neměla dost prostoru, aby se otočila. Aby zmírnila bolest, s níž se jí pouta zarývala do těla a odírala jí kůži.

Hluboké jizvy po biči, které se jí táhly na zádech, zmizely. Kdysi jí při těch ranách roztrhli kůži až na kost. Nebo to byl také jen sen?

Ponořila se do vzpomínek na roky výcviku v sídle nájemného vraha. Na lekce, při nichž ji nechali ležet spoutanou řetězy ve vlastních výkalech, dokud nepřišla na to, jak z pout uniknout.

Jenže ti, kdo ji spoutali nyní, věděli o jejím výcviku a žádný trik, který v té stísněné tmě vyzkoušela, nefungoval.

Kovová rukavice zaskřípala o tmavý kámen a ten zvuk byl sotva slyšitelný skrz syčení ohně v koších a burácení řeky za nimi, ať už se nacházeli kdekoli.

Ona a ten vlk.

Fenrys.

Toho řetězy nesvazovaly. Nebylo jich zapotřebí.

Maeve mu přikázala, ať zůstane a podrobí se jejím rozkazům, a tak se také stalo.

Dlouhé minuty na sebe hleděli.

Aelin nepřemýšlela o bolesti, která ji připravila o vědomí, ačkoli při vzpomínce na praskající kosti křečovitě trhla nohou. Řetězy zazvonily.

Měla by prožívat otupující bolest, ale neucítila jediný její záchvěv, v nohou nezaznamenala ani náznak nepohodlí. Zapudila pomyšlení na to, jak je ten muž z vílího rodu – Cairn – zmučil. Jak křičela, dokud ji nezradil hlas.

Mohl to být jen sen. Jeden z nekonečné záplavy, která ji pronásledovala ve tmě. Hořící jelen prchající mezi stromy. Hodiny, kdy ležela na oltáři s nohama roztříštěnýma pradávnými nástroji. Stříbrovlasý princ, jehož vůně jí připomínala domov.

Ty výjevy se rozpíjely a splývaly, až jí připadalo, že i tento okamžik, kdy hleděla na bílého vlka ležícího u zdi naproti oltáři, mohl být pouhým odleskem iluze.

Aelinin prst opět škrábl o zahnutý kraj oltáře.

Vlk na ni zamrkal – třikrát. V první dny, měsíce, roky těchto muk si mezi sebou vytvořili tajný kód. Využili k tomu těch pár chvil, kdy ze sebe dokázala vysoukat slova a šeptala mu skrz téměř neviditelné skuliny v železné rakvi.

Jedno mrknutí znamenalo ano. Dvě ne. Tři Jsi v pořádku? Čtyři Jsem tu. Jsem s tebou. Pět Tohle je skutečné. Jsi při smyslech.

Fenrys znovu třikrát zamrkal. Jsi v pořádku?

Aelin polkla knedlík v krku a odlepila jazyk od patra. Mrkla. Ano.

Počítala jeho mrknutí.

Šest.

Tohle si vymyslel sám. Znamenalo to Lhářko, nebo něco podobného. Tento kód odmítala brát na vědomí.

Znovu mrkla. Ano.

Změřil si ji tmavýma očima. Všechno to viděl. Každý okamžik. Kdyby se směl proměnit, mohl by jí prozradit, co z toho byla smyšlenka a co skutečnost. Jestli něco z toho bylo skutečné.

Když se probrala, nebyla nijak zraněná. Necítila bolest. Jen si na to vzpomínala. Na to, jak se Cairn usmíval, když ji stále dokola rozřezával.

Nejspíš ji nechal na oltáři, protože se sem hodlal brzy vrátit.

Aelin se pohnula dost na to, aby zatáhla za řetězy. Do týlu jí zatlačil zámek masky. Na tváři a na většině kůže necítila vítr už… těžko říct, jak dlouho.

Ta část jejího těla, která nebyla zakrytá železem, byla oděná v bílé košili bez rukávů, která jí sahala do půli stehen a ponechávala nohy a paže holé, aby se na nich mohl Cairn vybít.

Vybavovala si dny, kdy jí svlékli dokonce i tu košili a zařízli jí nože do kůže na břiše. Kdykoli se však probudila, košile zůstávala čistě bílá. Nedotčená, bez poskvrny.

Fenrys vztyčil uši a škubl jimi. Aelin další upozornění nepotřebovala.

Nenáviděla třes, který se zmocnil jejích údů, když se za čtvercovou místností a železnými dveřmi, jež do ní vedly, ozvaly nenucené pomalé kroky. Ty dveře představovaly jediný vchod. Nebyla tu okna. Kamenná chodba, kterou občas zahlédla za dveřmi, byla stejně potemnělá. Kromě proudění vody sem nepronikl žádný zvuk.

Hlas vody se rozezněl hlasitěji, když cvakl zámek a dveře se se skřípěním otevřely.

Přiměla se nezachvět, když k ní přistoupil hnědooký muž z vílího rodu.

„To ses tak brzy probrala? Asi jsem tě šetřil.“

Ten hlas. Nenáviděla ten důvěrný a chladný hlas víc než všechny ostatní.

Byl oděný v obleku válečníka, ale u štíhlého pasu mu nevisely válečnické zbraně.

Cairn si všiml, kam zatěkala pohledem, a poplácal těžké kladivo u pasu. „Už se těšíš na přídavek.“

Nedokázala v sobě vyvolat plameny, ani jedinou jiskru.

Došel k nevelké hromadě polen u jednoho z kovových košů a přihodil jich pár do zmírajícího ohně. Plameny zatančily a zapraskaly a sevřely dřevo hladovými prsty.

Její magie ani nezaplanula v odpověď. Všechno, co snědla a vypila skrz malý otvor v místech, kde měla maska ústa, chutnalo po železe.

Nejdřív sousta odmítala. Jakmile v nich ucítila železo, vyplivla je.

Když už málem umírala žízní, nalili jí násilím vodu do krku. Potom ji nechali vyhladovět, dokud ji to nezlomilo a nezhltla všechno, co před ni postavili, a nějaké železo jí mohlo být ukradené.

Raději nevzpomínala na tu chvíli. Na svou slabost. Na to, jaké vzrušení v Cairnovi probouzelo to, že ji vidí jíst, a jak zuřil, když ani to nevedlo k očekávanému výsledku.

Cairn přidal dřevo do druhého koše a pak luskl prsty na Fenryse. „Můžeš si na chodbě vyřídit potřebu a potom se okamžitě vrať.“

Obrovský vlk tiše vyšel ven, jako kdyby ho odvedl nějaký duch.

Maeve záměrně Cairnovi svěřila i pravomoc rozhodovat o tom, kdy bude Fenrys jíst a pít i kdy bude močit. Věděla, že na to Cairn někdy schválně zapomíná. Bolestné skučení vlka se k Aelin neslo, dokonce i když byla zavřená ve schráně.

Skutečné. To bylo skutečné.

Muž před ní, vycvičený bojovník, který se mohl pyšnit vším kromě cti a ducha, si prohlédl její tělo. „Jak si dnes v noci budeme hrát, Aelin?“

Nenáviděla zvuk svého jména na jeho jazyku.

Vycenila zuby.

Cairn ji hbitě jako zmije chytil za hrdlo, dost silně na to, aby jí způsobil modřiny. „Ještě pořád jsi tak plná zuřivosti.“

Zuřivost – této emoce se nikdy nevzdá. I když se pohroužila do toho žhnoucího moře ve svém nitru, i když zpívala temnotě a plameni, zuřivost ji poháněla dál.

Cairn jí zaryl prsty do krku a ona nedokázala zastavit přiškrcený zvuk, jenž jí vyrazil z úst. „Stačí pár krátkých slůvek a všechno to skončí, princezno,“ zavrněl a sklonil se, až ji jeho dech zahřál na rtech. „Pár slovíček a ty a já se navždy rozloučíme.“

Nikdy by je nevyřkla. Nikdy by nesložila krevní přísahu Maeve.

Nemohla přísahat a vzdát se všeho, co znala, všeho, čím byla. Stát se navždy otrokyní a vpustit do světa zkázu.

Cairn povolil stisk a ona se zhluboka nadechla. Cairn však ponechal prsty na pravé straně její šíje.

Věděla přesně, které místo, kterou jizvu zlehka přejel prsty. Dvojici malých otisků mezi krkem a ramenem.

„Zajímavé,“ zamumlal.

Aelin ucukla hlavou a znovu vycenila zuby.

Cairn ji uhodil.

Ne do tváře, kterou krylo železo, jímž by si mohl odřít klouby prstů, ale do nechráněného žaludku.

Vyrazil jí dech a železo zazvonilo, když se marně pokusila schoulit na bok.

Fenrys se plavným krokem neslyšně vrátil a zaujal své místo u zdi. V jeho tmavých očích zaplála starost a prudký vztek, zatímco lapala po dechu a dál se snažila přitáhnout spoutané údy k břichu. Fenrys však nemohl dělat nic jiného než si lehnout zpátky na zem.

Čtyřikrát zamrkal. Jsem tu. Jsem s tebou.

Cairn si toho nevšiml. Nepostřehl její mrknutí, když Fenrysovi odpověděla. S úšklebkem hleděl na drobné stopy po kousnutí na krku, které uzavřela sůl z teplých vod Zátoky lebky.

Jeřábova značka. Značka jejího druha.

Nedovolila si na něj moc dlouho myslet. Ne když Cairn uchopil kladivo s masivní hlavou a potěžkal ho v rukách.

„Kdyby mi to Maeve výslovně nezakázala,“ poznamenal zamyšleně a přitom obhlížel její tělo jako malíř posuzující prázdné plátno, „sám bych do tebe zaryl zuby, abychom zjistili, jestli zakryjí Bělotrnovu značku.“

Ucítila v žaludku příval strachu. Na vlastní kůži se přesvědčila, jak na něj dlouhé hodiny tady působí. Zatnula prsty a přejela nehty po kameni, jako kdyby to byl jeho obličej.

Cairn přehodil kladivo z jedné ruky do druhé. „Toto asi bude muset stačit.“ Volnou rukou jí přejel po hrudi a ona při jeho majetnickém doteku trhla řetězy. Usmál se. „Necháš se tak snadno rozrušit.“ Chytil ji za holé koleno a něžně je stiskl. „Předtím jsme začali u chodidel. Tentokrát se vydáme výš.“

Aelin se v duchu připravila. Nabírala do plic vzduch prudkými nádechy, které ji měly odvést daleko odtud. Od tohoto těla.

Nikdy jim nedovolí, aby ji zlomili. Nikdy krevní přísahu nesloží.

Ve jménu Terrasenu, ve jménu svého lidu, který před deseti lety ponechala jeho utrpení. Dlužila jim to.

Ponořila se hlouběji, jako kdyby dokázala utéct tomu, co mělo přijít. Jako kdyby se před tím mohla ukrýt.

Kladivo se zalesklo ve světle ohně, když jí ho Cairn zvedl nad koleno. Sykavě se nadechl a v jeho výraze se mísila nedočkavost s potěšením.

Fenrys zamrkal. Zas a znovu jí opakoval: Jsem tu. Jsem s tebou.

Nemohl však padající kladivo zastavit.

Ani výkřik, který jí prudce vyrazil z hrdla.

4

„Tento tábor už je měsíce opuštěný.“

Manon se otočila zády ke sněhem pokrytému skalnímu výběžku, odkud sledovala západní kraj pohoří Bílého tesáku, za nímž ležely Pustiny.

Asterin zůstávala v podřepu u zpola zasněžených zbytků ohništní jámy. Ledový vítr čechral chundelatý přehoz z kozí kůže, který měla zavěšený na ramenou. „Od začátku podzimu tu nikdo nebyl,“ pokračovala pobočnice.

Manon to nepřekvapovalo. Stíny objevily tábořiště před hodinou při průzkumu území díky tomu, že si všimly nepravidelností chytře skrytých na závětrné straně skalnatého vrcholku. Při Matce, Manon by je možná minula bez povšimnutí.

Asterin vstala a smetla si sníh z kolen. Ani tlustá kůže bojového obleku je nedokázala ochránit před ukrutným mrazem. Proto se rozhodly zahalit se do kůže horských koz.

Budeme dobře splývat se sněhem, prohlásila Edda. Stín si dokonce během uplynulých týdnů smyla z vlasů svou oblíbenou tmavou barvu a vrátila se ke svému přirozenému měsíčně bílému odstínu. Odstínu Manoniných vlasů. Šípek si ponechala vlasy obarvené a tvrdila, že jedna z nich bude noční průzkumnicí.

Manon sledovala oba Stíny, zatímco prozkoumávaly tábor. Možná už nebyly ani tak Stíny jako dvě tváře měsíce. Jedna tmavá, druhá světlá.

Byla to jedna z mnoha změn, kterými Třináctka prošla.

Manon vydechla a vítr jí prudce odvál horký dech od úst.

„Někde jsou,“ zamumlala Asterin, aby ji ostatní neslyšely u vyčnívajícího skaliska, jež je chránilo před větrem.

„Tři tábořiště,“ řekla Manon stejně tiše. „Všechny je dávno opustily. Honíme se za duchy.“

Asterininy zlaté vlasy, jež se uvolnily z copu, vlály v západním větru. Směrem v domovině, kterou možná nikdy nespatří. „Ty tábory jsou důkaz, že to jsou bytosti z masa a kostí. Ghislaine má za to, že se tu zdržovaly při honech na sklonku léta.“

„Taky je tu mohli zanechat divocí lidé ze zdejších hor.“ Manon však věděla, že to není pravda. Za uplynulou stovku let ulovila dost Crochanek na to, aby poznala jejich způsob rozdělávání ohně i jejich upravená tábořiště. Stejně tak to rozpoznaly všechny členky Třináctky. Navíc tento rok v pohoří Bílého tesáku na Erawanův příkaz vystopovaly a pobily tolik divokých lidí, že se obeznámily i s jejich návyky.

Asterin upřela černé oči se zlatými zrníčky k mlžnému obzoru. „Najdeme je.“

Brzy. Musely co nejdřív najít aspoň nějaké Crochanky. Manon věděla, že Crochanky spolu dovedou komunikovat, ačkoli byly rozptýlené všemožně po světě. Dokázaly vyslat volání o pomoc. Nouzovou zprávu.

Čas nebyl na jejich straně. Od toho dne na pláži v Eyllwe uběhly téměř dva měsíce. Tehdy se Manon dozvěděla, že královna Terrasenu musí přinést strašlivou oběť, pokud má ukončit toto šílenství. Oběť, kterou by mohl, pokud bude třeba, podstoupit i jiný Malin potomek.

Manon se ovládla a neohlédla se přes rameno na krále Adarlanu, který stál opodál se zbytkem Třináctky a bavil Vestu tím, že na dlani vyčarovával plamen, vodu a led. Byla to jen malá ukázka jeho děsivé, úžasné magie. Pak přiměl tři úpony živlů, aby se spolu pustily do lenivého tance, a Vesta uznale povytáhla obočí. Manon neuniklo, jak se na něj rudovlasá strážkyně dívá, a všimla si, že se Vesta prozíravě nenechávala strhnout touhou.

Manon jí ovšem v tomto směru nedala žádné příkazy. Nikomu ze Třináctky se nesvěřila s tím, co přesně pro ni lidský král znamená.

Nejraději by řekla, že nic. Byl jen stejně ztracený ve světě jako ona. Stejně plný tichého hněvu. A stejně jako ji i jeho tlačil čas. Pátrání po třetím, poslední klíči Sudby nikam nevedlo. Dva, které král nosil v kapse, nepřinesly žádnou nápovědu, jen pekelný zápach. Neměli nejmenší tušení, kde Erawan poslední klíč ukrývá, a prohledávat Morath nebo jeho výspy by se rovnalo sebevraždě.

Proto pátrání po týdnu bezvýsledných snah odložili a místo toho se rozhodli najít Crochanky. Král zpočátku protestoval, ale nakonec ustoupil. Jeho spojenci a přátelé na severu potřebovali na svou stranu získat co nejvíc válečníků. Manon nehodlala porušit svůj slib, že Crochanky vyhledá.

Byla sice zapuzenou dědičkou klanu Černozobých čarodějnic a velela pouhému tuctu čarodějnic, ale přesto mohla dostát svému slovu.

Najde Crochanky a přesvědčí je, ať se vydají do bitvy po boku Třináctky, s ní jako s poslední žijící crochanskou královnou.

I kdyby je měla všechny zavést rovnou do náruče Temnoty.

Slunce vystoupalo výš a jeho světlo, jež se odráželo od sněhu, bylo téměř oslepující.

Nebylo moudré se tu zdržovat. Uplynulé měsíce přežily díky své síle a důvtipu, protože se při honu na Crochanky samy staly lovnou zvěří. Hlavně v očích Žlutohnátek a Modrokrevných. V očích všech průzkumných oddílů.

Manon dala ostatním příkaz, ať s nimi nebojují. Kdyby se ztratila hlídka Železozubých čarodějnic, jen by tím odhalili, kde se nacházejí. Ačkoli by jim Dorian dokázal zlomit vaz, aniž by hnul brvou.

Jaká škoda, že se nenarodil v čarodějnickém klanu. Ochotně však takového smrtonosného spojence přijala, stejně jako celá Třináctka.

„Až najdeme Crochanky, co jim řekneš?“ zajímala se Asterin.

Manon to neustále zvažovala. V duchu se ptala, jestli Crochanky věděly, kdo byla Lothian Černozobá a že milovala Manonina otce, crochanského prince, jehož narození bylo samo o sobě výjimečné. Jestli její rodiče snili o tom, že dítě, jež zplodili, zlomí kletbu, která Železozubé pronásledovala, a spojí jejich rody. Jestli tomu věřili.

Neměla být dítětem války, nýbrž míru.

Láska. Mír. Ta slova jí na jazyku zněla cize.

Manon přejela prstem skrytým v rukavici po stuze z rudé látky, jíž měla svázaný konec copu. Byl to útržek z pláště její poloviční sestry Rhiannon. Nesla jméno poslední královny čarodějnic, zatímco Manon zdědila její podobu. „Asi je požádám, ať po nás nestřílejí,“ odpověděla.

Asterin zacukaly koutky v úsměvu. „Myslela jsem, jestli jim vysvětlíš, kdo jsi.“

Manon málokdy před něčím couvla. Málokdy se něčeho bála. Ale pokud měla říct ta slova, ona slova… „Nevím,“ připustila. „Uvidíme, jestli se dostaneme až tak daleko.“

Bílá démonka, tak ji Crochanky nazývaly. Byla na vrcholu jejich seznamu nepřátel, které bylo nutné odstranit. Kterákoli z Crochanek ji měla zabít, jakmile ji spatří. Už jen to bylo důkazem, že nevědí, co pro ně představuje.

Její poloviční sestra na to však přišla. A Manon jí podřízla krk.

Manon, Vrah rodných, posmívala se jí babička. Vůdkyni klanu nejspíš potěšilo srdce každé Crochanky, které Manon během posledních sta let přinesla do Tvrze Černozobých.

Manon zavřela oči a zaposlouchala se do pusté písně větru.

Abraxos za nimi netrpělivě, hladově zaskučel. Poslední dobou měli všichni hlad.

„Budeme tě následovat, Manon,“ ujistila ji Asterin tiše.

Manon se otočila k sestřenici. „Zasluhuji si tu čest?“

Asterin pevně stiskla rty. Na nose měla hrbolek. Vděčila za něj Manon, která jí zlomila nos v hodovní síni v Omeze za to, že se dala do bitky s přidrzlými Žlutohnátkami. Asterin si na to nikdy nestěžovala. Zdálo se, že připomínku na výprask, který jí Manon udělila, nosí hrdě jako odznak.

„O tom, jestli ji zasloužíš, rozhoduješ jen ty, Manon.“

Manon si ta slova v duchu přebrala a přitom stočila pohled k obzoru na západě. Pokud se jí podaří zavést je zpátky domů, na místo, které žádná z nich nespatřila, snad by si tu čest opravdu zasloužila.

Pokud přežijí válku a strašné věci, které budou muset provést, než to všechno skončí.

Proklouznout kolem třinácti spících čarodějnic a jejich wyvernů nebylo nic snadného.

Dorian Havilliard je však studoval a věděl, jak drží hlídky, která má nejtvrdší spánek, kdo by mohl nahlásit, že ho viděl odcházet od jejich malého ohně, a kdo o tom pomlčí. Pozoroval je týdny od chvíle, kdy přišel s tímto nápadem. S tímto plánem.

Utábořili se na malém výběžku, kde našli dávno vychladlou stopu Crochanek. Nalezli úkryt pod převislým skaliskem a wyverni kolem nich vytvořili kožnatou teplou stěnu.

Měl jenom pár minut. Připravoval se na to týdny. Nesnažil se nijak tajit, že vstává uprostřed noci. Jako kdyby o nic nešlo a on byl jen rozespalý muž, který není nijak nadšený z toho, že se musí vydat do chladu, aby si ulevil. Aby si čarodějnice zvykly na jeho noční výpravy.

Aby si na ně zvykla i Manon.

Přestože si nevyznali city, pokládali pokrývky každou noc vedle sebe. Ne že by v táboře plném čarodějnic měl příležitost si s ní něco začít. Ne, za tím účelem se museli odkrást do nehostinných zimních lesů a průsmyků bičovaných sněhem, kde se pokoušeli nahmátnout jakýkoli kus kůže, který se odvážili odhalit na mrazivém vzduchu.

Jejich milování bylo krátké a divoké. Plné zubů, nehtů a vrčení, a nejen ze strany Manon.

Po dni stráveném neúspěšným pátráním, kdy byl Dorian sotva víc než symbolický strážce proti nepřátelům, kteří je pronásledovali, zatímco jeho přátelé prolévali krev, aby zachránili jejich zemi, potřeboval upustit páru stejně jako ona. Nikdy spolu nemluvili o tom, co je sužovalo, a jemu to vyhovovalo.

Dorian nevěděl, jakého muže to z něj dělá.

Pokud měl být upřímný, většinu dní se nedokázal přimět cokoli cítit. Emoce mu připadaly vzdálené už celé měsíce, s výjimkou tajných zběsilých chvil s Manon. A okamžiků, kdy se cvičil s Třináctkou. Tehdy ho přímočarý hněv poháněl k tomu, aby máchal mečem a znova se zvedl, kdykoli ho srazily k zemi.

Naučily ho všechno, oč požádal – boj s mečem, lukostřelbu, práci s dýkou, stopování. Po boku teď vedle důvěrné tíhy Damarisu cítil i váhu čarodějnické dýky. Před dvěma týdny mu ji věnovala Lusk, druhá pobočnice s kamennou tváří, když ji prvně dokázal udržet na zemi.

Když však lekce skončily a oni seděli kolem malého ohně, který se odvážili noc co noc rozdělat, Dorian se sám sebe ptal, jestli čarodějnice dokáží vycítit nepokoj, jenž se mu neustále hnal v patách.

Jestli vytušily, že se nechce jít vymočit, když v tu ledovou noc prošel mezi jejich pokrývkami a pak proklouzl mezerou mezi Narene, Asterininou nebesky modrou wyverní samicí, a Abraxosem. Kývl na Vestu, jež stála na hlídce, a rudovlasá čarodějnice po něm navzdory krutému mrazu vrhla prohnaný úsměv. Potom obešel roh skalnatého převisu a zmizel jí z očí.

Vybral si schválně noc, kdy bude na hlídce Vesta. Některé členky Třináctky se vůbec neusmívaly. Lin, která se podle všeho ještě nerozhodla, jestli ho nechce rozříznout a podívat se mu zblízka na vnitřnosti, a Imogen, která byla uzavřená do sebe a neusmívala se na nikoho. Thea a Kaya si obvykle ponechávaly úsměvy jedna pro druhou, a když se usmály Kočka s Kůstkou, které ostatní nazývaly zelenooká démonická dvojčata, znamenalo to, že se každým okamžikem rozpoutá peklo.

Ty všechny by ho mohly podezírat, kdyby se vytratil na příliš dlouhou dobu, ale Vesta, jež s ním bezostyšně flirtovala, mu dovolila setrvat mimo tábor. Nejspíš ze strachu, co by jí Manon udělala, kdyby ji přistihla, jak se za ním plíží tmou.

Byl pěkný parchant, že je takto využíval. Že je odhadoval a sledoval, když dávaly všanc holé krky, aby našly Crochanky.

Jenže co by se tím měnilo, kdyby mu na nich záleželo? Nebo kdyby mu záleželo na sobě, dodal v duchu. Náklonnost k druhým mu v životě nijak nepomohla a nepomohla ani Sorsche.

Beztak na tom nezáleželo, pokud se měl všeho vzdát, aby zapečetil bránu Sudby.

Po boku cítil váhu Damarisu. Ta ale nebyla ničím v porovnání se dvěma předměty, které měl zastrčené v kapse těžké kazajky. Naštěstí se brzy naučil nevšímat si jejich šepotu a nadpřirozeného vábení. Alespoň většinou.

Žádná z čarodějnic se nepozastavovala nad tím, že se nechal tak snadno přesvědčit, ať vzdá hledání třetího klíče. Měl dost rozumu na to, aby nemarnil čas tím, že se s nimi bude dohadovat. A tak spřádal plány a nechal všechny, i Manon, ať si věří, že se spokojil s úlohou strážce, jenž je bude bránit pomocí magie.

Došel na prostranství poseté balvany, které už předtím prozkoumal pod záminkou, že se bude bezcílně potulovat po okolí, a přitom stihl všechno připravit.

Dobře si zapamatoval pohyby rukou, kterými Aelin v Zátoce lebky načrtla na podlahu pokoje v Mořské růži krvavé symboly.

On však neměl v úmyslu přivolat Elenu.

Když zbrotil sníh krví a ujistil se, že vítr stále nese jeho pach směrem od tábořiště, tasil Damaris a zabodl ho do kruhu znamení Sudby.

A čekal.

Cítil v těle vytrvalý pulz magie, jako plamínek, který se odvážil vykouzlit, aby se zahřál a nezmrzl na kost, zatímco minuty ubíhaly.

Led byl prvotním projevem jeho magie a on si říkal, že by tím pádem k němu měl mít blízko, nebo si aspoň vůči němu vypěstovat jistou imunitu. Nic z toho ale nebyla pravda a Dorian usoudil, že jestli přežijí dost dlouho na to, aby znovu pocítili úmorný letní žár, ani slůvkem si na to nepostěžuje.

Během týdnů neúnavného, neúspěšného pátrání se cvičil v kouzlení, jak nejlépe to šlo. Žádná z čarodějnic nebyla nadaná magickou mocí, s výjimkou Odevzdání, které jak mu bylo řečeno, mohly využít pouze jednou – se strašnými zničujícími následky. Třináctka přesto s jistým zájmem přihlížela, když se snažil pokračovat v lekcích, do kterých se pustil pod vedením Jeřába. Led, oheň, voda, léčení, vítr. Kvůli sněhu bylo nemožné vyloudit ze zmrzlé země život, ale Dorian se o to přesto pokusil.

Jediným druhem magie, který vždy odpověděl na jeho volání, byla neviditelná moc, jež dokázala lámat kosti, a čarodějnicím se nejvíc zamlouvala. Zvlášť když představovala nejlepší obranu proti jejich nepřátelům. Smrt – to byl jeho dar. Podle všeho to bylo jediné, co mohl všem okolo nabídnout. V tomto ohledu nebyl o moc lepší než jeho otec.

Olizoval ho neviditelný plamen, který mu dodával klid.

O Aelin neslyšeli ani slovo. Stejně jako o Jeřábovi a jejich dalších společnících. Ani slovo o tom, zda byla královna ještě stále Maevinou zajatkyní.

Byla ochotná se všeho vzdát, aby zachránila Terrasen a je všechny. A on byl odhodlaný ke stejné oběti. Aelin by rozhodně ztratila víc. Druha a manžela, který ji miloval. Dvůr, jenž ji následoval do pekla. Království, které dlouho čekalo na její návrat.

Jediné, co měl on, byl neoznačený hrob léčitelky, na kterou všichni zapomněli, zlomená říše a rozbořený hrad.

Na okamžik zavřel oči, aby zapudil obraz vybuchujícího skleněného hradu a otce, který se k němu natahuje a prosí ho o odpuštění. Ten muž byl zrůda ve všech možných ohledech. Zplodil Doriana, když byl posedlý démonem.

Co byl tím pádem Dorian? Jeho krev byla rudá a valgský princ, jenž ho ovládl, na něm s oblibou hodoval. Nutil ho, aby si užíval všechno, co napáchal, když nosil ten zatracený nákrčník. Byl ale Dorian přesto člověkem?

Dlouze vydechl a otevřel oči.

Na protější straně zasněženého prostranství stál muž.

Dorian se mu hluboce uklonil. „Gavine.“

První král Adarlanu měl jeho oči.

Nebo spíš Dorian měl Gavinovy oči, které podědil navzdory tisíci let, jež je dělily.

Jinak králova tvář působila cize: dlouhé tmavě hnědé vlasy, drsné rysy, strohá linie úst. „Osvojil sis znamení.“

Dorian se zvedl z úklony. „Učím se rychle.“

Gavin se neusmál. „Dar vyvolávání mrtvých nesmí být užíván lehkovážně. Tím, že jsi mě sem přivolal, hodně riskuješ, mladý králi. Vzhledem k tomu, co s sebou nosíš.“

Dorian se poplácal po kapse kazajky, v níž měl uložené dva klíče Sudby, a nevšímal si podivné strašlivé moci, která mu znovu místo odpovědi zapulzovala v dlani. „V této době je všechno risk.“ Napřímil se. „Potřebuji tvou pomoc.“

Gavin neodpověděl. Sklouzl očima k Damarisu, dosud zabodnutému do sněhu uprostřed znamení. Dorian použil předmět osobně spjatý s králem, tak jako Aelin použila Elenino oko, aby přivolala královnu z dávných dob. „Alespoň se dobře staráš o můj meč.“ Pak zvedl pohled, ostrý jako samotná zbraň k Dorianovi. „Ačkoli nemohu říct stejnou věc o svém království.“

Dorian zatnul zuby. „Obávám se, že jsem po otci zdědil spoušť.“

„Byl jsi princem Adarlanu dlouho předtím, než ses stal jeho králem.“

Dorianova magie se změnila v led chladnější než noc okolo. „Pak to ber jako mou snahu o pokání za roky, kdy jsem se nechoval správně.“

Gavin mu hleděl do očí a ta chvíle se zdála být věčná. Muž stojící před Dorianem byl pravý král. Nejen svým titulem, ale i duchem. A od doby, kdy Gavina uložili k odpočinku pod základy hradu, který vybudoval na břehu Avery, to o sobě mohl tvrdit jen málokterý panovník.

Dorian čelil Gavinovu upřenému pohledu. Ať se král podívá, co z něj zbylo. Ať vidí bledou jizvu, jež se mu táhla kolem krku.

Pak Gavin mrkl a to byl jediný náznak, že Dorian smí mluvit dál.

Dorian polkl. „Kde je třetí klíč?“

Gavin ztuhl. „Mám zapovězeno to prozradit.“

„Máš to zapovězeno, nebo mi to nechceš říct?“ Měl by pokleknout a hovořit uctivým tónem. Kolik legend o Gavinovi přečetl, když byl malý? Kolikrát se proháněl hradem a předstíral, že je král, kterého měl nyní před sebou?

Dorian vytáhl zpod kazajky Orynthský amulet a nechal ho pohupovat v nelítostném větru. Z modrozlatého medailonu se vznesl tichý duch písně – v jazycích, které neexistovaly. „Brannon Galathynius se vzepřel bohům, když klíč vložil sem a varoval Aelin. To nejmenší, co můžeš udělat, je dát mi radu.“

Obrysy Gavinovy postavy se rozpily, ale dál si udržely jeho podobu. Ani jeden z nich neměl moc času. „Brannon Galathynius byl arogantní parchant. Na vlastní oči jsem se přesvědčil, co se stane, když někdo překazí božské plány. Nedopadne to dobře.“

„Způsobila to tvá žena, ne bohové.“

Gavin vycenil zuby, a ačkoli byl již dávno mrtvý, Dorianova magie znovu vzplanula, připravená k útoku.

„Má družka je cenou za to vše,“ ucedil Gavin. „Pokud někdo klíče získá, má družka navěky zmizí. Víš, jaké to je, mladý králi? Mít věčnost a pak o ni být připraven?“

Dorian se neobtěžoval s odpovědí. „Nechceš, abych třetí klíč našel, protože to bude znamenat Elenin konec.“

Gavin neodpověděl.

Dorian zavrčel. „Pokud klíče nevsadíme zpět do brány, nesčetně mnoho lidí zemře.“ Zastrčil Orynthský amulet zpátky do kazajky a opět ignoroval nepřirozenou melodii, která mu tepala v kostech. „Tak sobecký přece nejsi.“

Gavin mlčel a vítr si pohrával s jeho tmavými vlasy. Oči se mu však, sotva znatelně, zaleskly.

„Pověz mi, kde je,“ zašeptal Dorian. Zbývalo jen pár minut, než ho začne hledat dokonce i Vesta. „Prozraď mi, kde je třetí klíč.“

„Ty za to také zaplatíš životem. Pokud získáš klíče a vykoveš zámek, vyžádá si to i tvou duši. Nezbude z tebe nic, co by mohlo žít dál v Příštím světě.“

„Beztak není nikdo, komu by na tom nějak záleželo.“ Jemu samému na tom nesešlo a rozhodně by si takový konec zasloužil po tom, co tolikrát selhal. Po všem, co udělal.

Gavin se na něj dlouze zahloubaně zadíval. Dorian jeho příkrý pohled neochvějně snášel. Válečník, jenž přežil druhou válku s Erawanem.

„Elena pomohla Aelin,“ naléhal Dorian a obláčky páry z jeho úst se kroutily mezi nimi. „Nenechala se zastrašit, i když věděla, jak to poznamená její osud. Stejně tak se nezalekla Aelin, kterou nečeká dlouhý život s jejím druhem, ani věčnost v jeho společnosti.“ A já také nic z toho nepoznám. Srdce mu začalo prudce bít, když se v něm zvedla vlna magie. „A ty bys to udělal. Utekl bys před tím.“

Gavinovy zuby se zaleskly. „Erawana by bylo možné porazit i bez zapečetění brány.“

„Pověz mi jak a já najdu způsob, jak to udělat.“

Gavin však znovu umlkl a zatnul ruce u boků v pěst.

Dorian se posměšně zasmál. „Kdybys to věděl, už dávno by se to podařilo.“ Gavin zavrtěl hlavou, ale Dorian mluvil dál: „Tvoji přátelé zahynuli v boji s Erawanovými hordami. Pomoz mi ušetřit moje přátele stejného osudu. Pro některé už je možná příliš pozdě.“ Sevřel se mu žaludek.

Dostal se Chaol na jižní světadíl? Možná by bylo lepší, kdyby se jeho přítel nikdy nevrátil a zůstal v bezpečí v Antice. I když Chaol by nikdy na něco takového nepřistoupil.

Dorian se ohlédl k ohybu skály, kolem níž sem přišel. Čas se krátil.

„A co Adarlan?“ zeptal se rázně Gavin. „Zanechal bys ho bez krále?“ Ta otázka jasně vypovídala o tom, co si Gavin myslí o Hollinovi. „Takto chceš napravit roky, které jsi coby korunní princ strávil v zahálce?“

Dorian jeho slovní políček přijal. Byla to čistá pravda a předhodil mu ji muž, jenž sloužil jejímu bezejmennému bohu. „Je to ještě vůbec podstatné?“

„Adarlan byla má pýcha.“

„Už tě není hoden,“ utnul ho Dorian. „Nebyl tě hoden už předlouhý čas. Možná si zasluhuje být zničen.“

Gavin naklonil hlavu na stranu. „Slova bezhlavého, arogantního chlapce. Myslíš si, že jsi jediný, koho postihla ztráta?“

„Přitom ty sám ses tolik bál ztráty, že jsi upřednostnil jedinou ženu před osudem světa.“

„Pokud bys měl na vybranou mezi svou ženou a Erileou, volil bys jinak?“

Sorscha, nebo svět. Ta otázka se bezútěšně rozezněla v jeho duši. Oheň, jenž ho poháněl, ztratil žár. Dorian se přesto odvážil odpovědět: „Namlouváš si, jak by měla vypadat naše cesta vpřed, a přitom jsi sloužil bohu pravdy.“ Chaol mu pověděl o objevu, který na jaře učinili v katakombách pod zlomuvalskými kanály. O zapomenutém chrámu plném kostí, kam Gavin před smrtí zaznamenal svou zpověď. „Co by ten řekl o Elenině roli v tom všem?“

„Vševidoucí se nehlásí k příbuzenství s těmi bezpáteřnými tvory,“ zavrčel Gavin.

Dorian by přísahal, že se průsmykem s burácením prohnal prašný vítr, suchý jako staré kosti. „Co je tedy zač?“

„Nemůže být více bohů, kteří by pocházeli z různých míst? Někteří se mohli zrodit v našem světě a další zase v jiném.“

„Tuto otázku můžeme probrat jindy,“ ucedil Dorian. „Až nebudeme ve válce.“ Dlouze se nadechl. Poprvé, podruhé. „Prosím, pomoz mi zachránit mé přátele. Pomoz mi všechno napravit.“

Tento úkol byl tím jediným, co mu skutečně ještě zbývalo.

Gavin si ho opět prohlédl, jako by ho posuzoval. Dorian se neodvracel. Ať si Gavin v jeho duši přečte jakoukoli pravdu, jež v ní byla zapsaná.

V králově tváři se objevil stín bolesti. Bolesti a lítosti, když Dorianovi nakonec sdělil: „Klíč je v Morathu.“

Dorianovi vyschlo v ústech. „Kde v Morathu?“

„To nevím.“ Dorian mu věřil. Nepokrytá hrůza v Gavinových očích to potvrdila. Prastarý král kývl k Damarisu. „Ten meč není na ozdobu. Nech se jím vést, pokud nemůžeš věřit sám sobě.“

„Vážně říká pravdu?“

„Požehnal mu sám Vševidoucí, poté co jsem mu složil přísahu.“ Gavin pokrčil rameny v gestu, jež bylo jen zpola krotké. Jako kdyby ve skutečnosti nikdy neopustil adarlanskou divočinu, kde se z vojenského vůdce stal nejvyšším králem. „Přesto je jen na tobě, abys zjistil, co je pravda a co lež.“

„Pomůže mi Damaris najít v Morathu ten klíč?“ Proniknout do Erawanovy pevnosti, kde vyráběli ty nákrčníky…

Gavin stiskl rty a pak odpověděl: „To nemohu říct. Povím ti však toto: zatím se do Morathu nevydávej. Počkej, až budeš připravený.“

„Já už jsem připravený.“ Byla to bláhová lež a Gavin to věděl. Dorian měl co dělat, aby se nedotkl krku, který mu bude navěky hyzdit dlouhá bledá jizva.

„Morath už není pevností,“ řekl Gavin. „Stal se peklem a není laskavý k nerozvážným mladíkům.“ Dorian se napřímil, avšak Gavin hovořil dál: „Poznáš, až budeš opravdu připravený. Snaž se přesvědčit své společnice, ať zůstanete zde v táboře. Tvá cesta si tě najde tady.“

Obrysy Gavinova těla se pokřivily a jeho tvář začala potemňovat.

Dorian se odvážil k němu o krok přiblížit. „Jsem člověk?“

V Gavinových safírových očích se objevil nepatrný náznak laskavosti. „Nejsem ten, kdo tuto otázku dokáže zodpovědět.“

Poté král zmizel.

5

Velitel, kterého vyslechli v uličce, tvrdil, že naposledy dostal rozkazy z Doranelle.

Nikdo z nich nevěděl, jestli mu mají věřit.

Lorcan Salvaterre seděl u malého ohniště, které připravili na prašném poli na okraji zchátralého města. Z rukou si už dávno smyl mužovu krev, ale dál přemýšlel nad logikou jeho slov.

Že by přehlédli nejjednodušší řešení? Byla Maeve v Doranelle celou dobu a skrývala se před svými poddanými?

Jenže ten velitel byl ulhaný zmetek. Než s ním skoncovali, plivl Lorcanovi do tváře.

Další velitel, kterého dnes našli potom, co po něm týden pátrali v nejbližším přístavu, tvrdil, že obdržel rozkazy z dalekého království, jež prohledali před třemi týdny a které leželo opačným směrem než Doranelle.

Lorcan popostrčil hlínu špičkou boty.

Od chvíle, kdy dnes odpoledne velitel popřel tvrzení svého předchůdce, nebylo nikomu z nich do řeči.

„Doranelle je Maevino sídlo,“ řekla Elide nakonec a její klidný hlas se nesl hlubokým tichem. „Zní to jednoduše, ale dávalo by smysl, kdyby odvlekla Aelin tam.“

Bělotrn pouze hleděl do ohně. Dosud si nesmyl krev z tmavě šedé kazajky.

„Ani Maeve by ji nedokázala držet v Doranelle v dokonalém utajení,“ namítl Lorcan. „Už by se to k nám doneslo.“

Netušil, kdy se ženou před sebou naposledy hovořil.

Neodvrátila se, když při mučení zlomil Maeviny velitele. Když byl výslech nejtvrdší, zbledla, ale naslouchala každému slovu, které z nich Jeřáb s Lorcanem vymáčkli. Lorcan měl za to, že v Morathu viděla horší věci, a nenáviděl tu představu. Nenáviděl skutečnost, že její zrůdný strýc dosud dýchá.

Ovšem hon na něj musel počkat. Nejdřív najdou Aelin. Nebo to, co z ní zbylo.

V Elidiných očích se objevil neúprosný chlad, když odvětila: „Maeve v Zátoce lebky dokázala před Jeřábem skrýt Gavriela s Fenrysem. A nějak se jí podařilo utajit celou svou flotilu a pak se s ní vytratit.“

Lorcan neodpověděl a Elide, která z něj nespouštěla ledový pohled, pokračovala: „Maeve ví, že by Doranelle byla zřejmá volba a my bychom ji nejspíš zamítli jako příliš přímočarou. Předpokládala, že uvěříme, že Aelin zavlekla do nejzapadlejších koutů Eriley. Ne že ji vzala rovnou do své domoviny.“

„Maeve by tím získala výhodu, mohla by snadno svolat vojsko,“ dodal Gavriel a na potetovaném krku mu poskočil ohryzek. „To by ztížilo Aelininu záchranu.“

Lorcan se ovládl a neřekl mu, ať drží jazyk za zuby. Neuniklo mu, jak často Gavriel Elide ochotně pomáhal a rozmlouval s ní. Jistě, ve skrytu duše za to byl vděčný, protože sami bohové věděli, že od něj by pomoc nepřijala.

Hellas ho zatrať, nezbylo mu než dát svou rozřezanou košili Jeřábovi a Gavrielovi, aby jí kusy látky předali, když přišlo její krvácení. Pohrozil jim, že je zaživa stáhne z kůže, jestli jí prozradí, že je látka od něj, a Elide se svým lidským čichem na ní jeho pach neodhalila.

Netušil, proč mu na tom záleží. Nezapomněl slova, kterými ho zahrnula ten den na pláži.

Doufám, že budeš trpět po zbytek svého ubohého nesmrtelného života. Doufám, že ho prožiješ sám. Doufám, že tvé srdce bude tížit lítost a vina a nikdy nenajdeš způsob, jak se s tím vyrovnat.

Ať už to byla přísaha, nebo kletba, naplnila se do posledního slova.

Něco zničil. Něco nepopsatelně vzácného. Nikdy předtím mu na tom nesešlo.

Dokonce ani krvácející rána v jeho duši, kterou mu zasadila Maeve, když zrušila krevní přísahu, nebyla ničím v porovnání s hlubokou trhlinou, jež se mu rozevřela v srdci pokaždé, když se na Elide podíval.

Nabídla mu domov v Perranthu, i když věděla, že je mužem, který pozbyl čest. Nabídla mu útočiště ve svém domě.

Svou nabídku odvolala nikoli proto, že Maeve přetnula pouto přísahy, ale proto, že Elidinu věc zradil tak krutě, že si nedokázal představit, jak by to mohl napravit.

Kde je Aelin? Kde je moje žena?

Bělotrnova žena… a družka. Lorcan se jen díky tomuto poslání, této nekonečné výpravě, při níž se ji snažili najít, nezřítil do propasti, z níž by se, jak dobře věděl, už znovu nevynořil.

Kdyby ji našli, kdyby Aelin dokázala přestát Cairnovo trýznění, snad by dokázal najít způsob, jak se sebou žít. Jak snášet tuto… osobu, jíž se stal. Možná mu to potrvá dalších pět set let.

Raději si nepřipomínal, že tou dobou z Elide zbude sotva víc než prach. Už jen při tom pomyšlení se mu ubohá večeře – okoralý chléb a tvrdý sýr – obracela v žaludku.

Byl blázen. Nesmrtelný, hloupý blázen, když dovolil, aby se jejich vztah ubíral tímto směrem a zapomněl, že i kdyby mu odpustila, stále zůstane smrtelnou ženou.

Po chvíli řekl: „Dávalo by také smysl, kdyby se Maeve vypravila k Akkadijcům, jak dnes tvrdil ten velitel. Dlouhou dobu s tímto královstvím udržovala styky.“ Spolu s Bělotrnem a Gavrielem je často vysílala do té písčité pustiny do války a on už tam nechtěl znovu vkročit. „Jejich vojska by ji ochránila.“

Ostatně bylo by zapotřebí celého vojska, aby Bělotrnovi zabránili dostat se k jeho družce.

Otočil se k princi, který nedával najevo, že by je poslouchal. Lorcan nechtěl uvažovat o tom, zda si Bělotrn nebude brzy muset pořídit další tetování na druhou stranu tváře.

„Ten dnešní velitel byl podstatně sdílnější,“ pokračoval Lorcan s očima upřenýma na prince, po jehož boku pobojoval mnohá staletí a který býval stejný chladnokrevný parchant, jakým byl do letošního jara Lorcan. „Jen co jsi mu zahrozil, začal zpívat. Ten, který tvrdil, že je Maeve v Doranelle, byl i na konci plný pohrdání.“

„Podle mě je v Doranelle,“ přerušila ho Elide. „Anneith mi ten den nařídila, ať naslouchám. U těch druhých dvou se neozvala.“

„Musíme vzít v úvahu i to,“ odpověděl Lorcan a Elidiny oči se podrážděně zaleskly. „Nevidím důvod, proč by bohové měli promlouvat tak jasně.“

„To říká někdo, kdo cítí dotek boha, který mu radí, kdy se dát na útěk a kdy bojovat,“ odsekla Elide.

Lorcan si toho nevšímal, i když měla pravdu. Od Kamenných mokřadů Hellasův dotek nepocítil. Jako kdyby odpuzoval dokonce i boha smrti. „Hranice Akkadie je tři dny jízdy odtud. K hlavnímu městu jsou to další tři dny. Doranelle je vzdálené dva týdny, v případě, že během cesty omezíme odpočinek.“

Čas nebyl na jejich straně. Když vezmou v úvahu klíče Sudby, Erawana a válku, která mezitím určitě vypukla v Eriley, jakékoli zpoždění je přijde draho. Nemluvě o tom, co den co den musela vytrpět královna Terrasenu.

Elide chtěla něco namítnout, jenže Lorcan ji předběhl. „Kdybychom pak dorazili do Maevina sídla, vyčerpaní a hladoví… neměli bychom šanci. Nemluvě o tom, že Maeve ovládá krycí kouzla, takže bychom mohli klidně projít přímo kolem Aelin, aniž bychom si to vůbec uvědomili.“

Elide zlostně roztáhla chřípí, ale obrátila se k Jeřábovi. „Rozhodnutí je na tobě, princi.“

Už nebyl pouhým princem. Byl manželem terrasenské královny.

Bělotrn konečně zvedl hlavu a upřel zelené oči na Lorcana. Ten klidně snášel tíhu jejich vrozené dominance. Čekal, kdy se Jeřáb odhodlá vykonat zaslouženou pomstu. Čekal, až přijde rána. Doufal v to. Avšak marně.

„Doputovali jsme dost daleko na jih,“ prohlásil Jeřáb tichým hlasem. „Bude lepší vydat se do Akkadie, než riskovat cestu do Doranelle, jen abychom zjistili, že jsme se zmýlili.“

Bylo rozhodnuto.

Elide na Lorcana jen vrhla zuřivý pohled a vstala se zamumláním, že si musí odskočit, než půjde spát. Díky kouzelné dlaze, kterou jí Gavriel udržoval kolem kotníku, kráčela suchou trávou pevným krokem.

Měla by jí pomáhat jeho magie. Jeho moc by se měla dotýkat její kůže.

Její kroky se vzdálily, až téměř utichly. Obvykle se vydala dál, než bylo nutné, aby ji neslyšeli. Lorcan jí dopřál pár minut a potom zamířil do tmy za ní.

Potkal ji, když se vracela. Zastavila se na malém kopci, který byl sotva víc než kupa hlíny na poli. „Co chceš?“

Lorcan kráčel dál, dokud nedošel k úpatí kopce, kde se zastavil. „Akkadia je rozumnější volbou.“

„Jeřáb došel ke stejnému závěru. Musíš být ohromně spokojený.“

Chtěla kolem něj rázně projít, ale zastoupil jí cestu. Zvedla hlavu, aby mu viděla do tváře, a on si ještě nikdy nepřipadal tak malý. Tak nicotný. „Neprosazoval jsem Akkadii, abych tě rozzlobil,“ dokázal namítnout.

„To je mi jedno.“

Znovu ho zkusila obejít, ale Lorcan se bez obtíží držel před ní. „Nechtěl jsem…“ Ta slova ho dusila. „Nechtěl jsem, aby se to stalo.“

Tiše, jízlivě se zasmála. „Samozřejmě že ne. Copak bys stál o to, aby tvoje úchvatná královna zrušila krevní přísahu?“

„To je mi lhostejné.“ Myslel to vážně. V životě nevyřkl pravdivější slova. „Jenom bych si přál, abych směl všechno napravit.“

Ohrnula ret. „Možná bych ti věřila, kdybych tě neviděla, jak ses na té pláži plazil za Maeve.“

Lorcan při jejích slovech zamrkal. Byla plná nenávisti, která ho ohromila natolik, že tentokrát Elide nechal projít. Ani se za ním nepodívala.

Ne dokud Lorcan neřekl: „Neplazil jsem se za Maeve.“

Zarazila se a vlasy se jí zavlnily. Pomalu se ohlédla přes rameno. Vypadala přitom vznešeně a chladně jako hvězdy na nebi.

„Plazil jsem se…“ Ohryzek mu poskočil. „Plazil jsem se za Aelin.“

Vypudil z mysli vzpomínky na zkrvavený písek, na královnin křik a její poslední zoufalé prosby k Elide. Zahnal je a dodal: „Když Maeve přetnula pouto přísahy, nedokázal jsem se pohnout. Sotva jsem mohl dýchat.“

Byla to tak zdrcující bolest, že si Lorcan nedovedl představit, jaké by bylo zrušit přísahu z vlastní vůle, bez cizího příkazu. Ta bolest by musela být ochromující.

Pouto přísahy se dalo napnout a natáhnout jako tenká nit. Vaughan, poslední z jejich tlupy, který nepochybně stále bloudil severskou divočinou, kde se snažil zachytit Lorcanovu stopu, byl dostatečným důkazem toho, že se omezení spojená s krevní přísahou dala obejít. Ovšem zlomit ji přímo z vlastní vůle, najít způsob, jak pouto přervat, se rovnalo sebevraždě.

Během uplynulých měsíců se sám sebe ptal, jestli se neměl uchýlit právě k tomuto řešení.

Polkl. „Snažil jsem se dostat k ní. K Aelin. Pokoušel jsem se dostat k té schráně.“ Potom tiše, tak, aby to zaslechla pouze ona, dodal: „Skutečně.“

Jeho slovo pro něj bylo závazkem. Bylo jedinou měnou, v níž měl zájem obchodovat. Kdysi jí to řekl, během týdnů, kdy spolu putovali. V jejích očích nezahlédl sebemenší náznak toho, že si na to vzpomínala.

Mlčky zamířila zpět do tábora a Lorcan zůstal, kde byl.

Byla to jeho vina. To utrpení jí i ostatním přivodil on.

Elide došla k ohni a Lorcan se konečně vydal za ní. Když došel ke kruhu světla, zrovna si s pevně stisknutými rty sedala vedle Gavriela.

Lev jí tiše sdělil: „Nelhal ti.“

Lorcan zatnul zuby a nesnažil se skrýt zvuk svých kroků. Pokud měl Gavriel dost bystrý sluch na to, aby zachytil každé slovo jejich rozhovoru, určitě věděl, že je nablízku. A zaručeně věděl i to, že by neměl strkat nos do jejich záležitostí.

Přesto se přistihl, jak sleduje její tvář a čeká na odpověď.

Elide si však nevšímala Lva ani jeho a on najednou litoval, že vůbec promluvil.

Princ Jeřáb Bělotrn Galathynius, manžel a druh královny Terrasenu, věděl, že sní.

Věděl to, protože viděl ji.

Byla tam jen temnota, vítr a obří hluboká propast, jež je dělila.

Neměla dno a byla trhlinou protínající svět. Slyšel však šepot, jenž se plazil daleko dole.

Aelin stála zády k němu a vlasy jí vlály jako zlatý závoj. Byly delší, než když je viděl posledně.

Pokusil se proměnit a přeletět přes propast. Magie, jež mu byla vrozená, mu však vypověděla poslušnost. Byl uvězněný ve vílím těle. Nedokázal by doskočit tak daleko, a tak se na ni jen díval a vdechoval její vůni jasmínu, verbeny a praskajících uhlíků, kterou k němu přinášel vítr. Tento vítr mu nešeptal tajemství a nezněl písněmi.

Byl to vítr smrti, chladu, nicoty.

Aelin.

Neměl zde hlas, přesto vyslovil její jméno. Vrhl ho přes strž mezi nimi.

Pomalu se k němu otočila.

Byla to její tvář – nebo spíš tvář, kterou bude mít za pár let, až projde přerodem.

Nebyly to však její o něco starší rysy, co mu vyrazilo dech.

O to se postarala ruka na jejím kulatém břiše.

Aelin se na něj dívala a vlasy jí dál vlály. Pak se za ní objevily čtyři malé postavy.

Jeřáb padl na kolena.

Nejvyšší byla dívka se zlatými vlasy a očima zelenýma jako borovicové jehličí. Byla vážná a držela se hrdě jako její matka. Chlapec vedle ní, který byl téměř stejně vysoký, se na něj vřele a široce usmál. Ashryverské oči mu skoro zářily pod čupřinou stříbrných vlasů. Chlapec vedle něj měl stříbřité vlasy a zelené oči a pomalu by mohl být Jeřábovým dvojčetem. A nejmenší dívenka, která se držela matčiných nohou… Bylo to drobné dítě se stříbrnými vlasy, jež se teprve nedávno začalo batolit. Těžko říct, po kterém z předků podědila modré oči.

Děti. Jeho děti. Jejich děti.

A další se mělo narodit za pouhých pár týdnů.

Jeho rodina.

Rodina, kterou by mohl mít. Budoucnost, kterou by mohl mít. Byla to ta nejkrásnější věc, jakou kdy viděl.

Aelin.

Jejich děti se přitiskly k ní a nejstarší dívka se na Aelin varovně podívala.

Vtom Jeřáb ucítil smrtící, mocný černý vichr, ženoucí se k nim.

Pokusil se vykřiknout. Snažil se zvednout ze země a najít si k nim cestu.

Avšak to už se přihnal černý vítr a rval a strhával vše, co mu stálo v cestě.

Ještě pořád se na něj dívali, když odnesl i je.

Zbyl jenom prach a stín.

Jeřáb se s trhnutím probudil. Srdce mu splašeně tlouklo a tělo na něj křičelo, ať se pohne. Ať bojuje.

Jenže nebylo nic a nikdo, s kým by tady na vyprahlém poli pod hvězdami bojoval.

Sen. Zase ten stejný sen.

Promnul si tvář a posadil se na pokrývce. Koně pospávali a nezdáli se v nejmenším zneklidnění. Gavriel seděl na hlídce v podobě horského lva mimo dosah světla plamenů a oči mu zářily ve tmě. Elide a Lorcan byli ponořeni do hlubokého spánku a ani se nepohnuli.

Jeřáb zkoumal postavení hvězd. Do úsvitu zbývalo pouhých pár hodin.

Pak je čeká cesta do Akkadie, země nízkých křovin a písku.

Zatímco se Elide a Lorcan dohadovali, jestli se tam vydat, také o tom uvažoval. Přemítal, zda má odletět sám do Doranelle a riskovat, že ztratí cenné dny bezvýsledným pátráním.

Kdyby s nimi byl Vaughan, kdyby byl Vaughan volný, mohl by válečníka vyslat v podobě orlovce do Doranelle, zatímco by se vydali do Akkadie.

Jeřáb se nad tím znovu zamyslel. Pokud by vynaložil veškerou svou magii a spoutal větry, zvládl by cestu do Doranelle za pár dnů místo za dva týdny. Ovšem pokud by se mu nějak podařilo najít Aelin… Prošel dost bitvami na to, aby věděl, že než to skončí, bude potřebovat Lorcanovu a Gavrielovu sílu. Pokud by se pokusil Aelin osvobodit bez jejich pomoci, mohl by ji ohrozit. To by znamenalo, že by musel doletět zpátky za nimi a pak s nimi podniknout trýznivě pomalou výpravu na sever.

Akkadia byla blízko, takže bylo moudřejší hledat nejdřív tam pro případ, že dnes velitel mluvil pravdu. A pokud je to, co zjistí v Akkadii zavede do Doranelle, pak se vypraví právě tam. Společně.

Přestože se to příčilo jeho instinktům druha a manžela. Přestože Aelin s každým dnem a hodinou, které prožila v Maeviných spárech, nejspíš zažívala větší utrpení, než o jakém by vůbec dokázal uvažovat.

Takže se vydají do Akkadie. Za několik dní se dostanou na rozsáhlé pláně a poté do vyprahlých kopců v dáli za nimi. Jakmile přijdou zimní deště, pláně se zazelenají bujným porostem, ale po spalujícím létě bude mít tamější kraj stále hnědé a pšeničně zlaté odstíny a na vodu narazí jen zřídka.

Musel se postarat o to, aby si u další řeky nabrali zásoby. Takové, aby vystačily i pro koně. O jídlo možná bude nouze, ale na pláních se dala ulovit divoká zvířata. Hubení králíci a malá chlupatá stvoření, která přebývala v popraskané zemi. Přesně ten druh jídla, nad kterým by se Aelin zatvářila znechuceně.

Gavriel postřehl pohyb v tábořišti a tiše přešel za Jeřábem. Jeho obrovské tlapy našlapovaly neslyšně i v trávě suché jako troud. S tázavým zamrkáním upřel na Jeřába žlutohnědé oči.

Ten na jeho nevyslovenou otázku zavrtěl hlavou. „Vyspi se. Převezmu hlídku.“

Gavriel naklonil hlavu v gestu, které, jak Jeřáb věděl, znamenalo: Jsi v pořádku?

Stále pro něj bylo zvláštní spolupracovat se Lvem a Lorcanem, když je k tomu nezavazovala pouta přísahy vůči Maeve, a vědět, že tu jsou z vlastní vůle.

Nebyl si jistý, čím teď jsou jeden pro druhého.

Nevšímal si Gavrielovy tiché otázky a zahleděl se do skomírajícího ohně. „Odpočiň si, dokud můžeš.“

Gavriel nic nenamítal. Zamířil k pokrývce a s kočičím povzdechem se na ni položil.

Jeřáb potlačil záchvěv viny. Hnal je stále vpřed a oni si nestěžovali. Nežádali ho, aby zpomalil vyčerpávající tempo, jež nasadil.

Od onoho dne na pláži prostřednictvím duchovního pouta nic nezachytil. Nic.

Nebyla mrtvá, protože pouto pořád existovalo, a přesto… mlčelo.

Přemýšlel nad tím během dlouhých hodin putování i během hodin na hlídce, dokonce i během hodin, kdy by měl spát.

Ten den v Eyllwe necítil prostřednictvím pouta bolest. Cítil ji, když Dorian Havilliard Aelin bodl ve skleněném hradu. Cítil, jak se pouto, o němž se jako hlupák domníval, že je poutem carranam, napíná skoro k prasknutí, když se ocitla na pokraji smrti.

Avšak ten den na pláži, kdy na ni zaútočila Maeve a nechala Cairna, aby ji zbičoval…

Jeřáb zatnul zuby, až to zabolelo. Obracel se mu žaludek. Pohlédl na Zlatobřit, jejž měl položený vedle sebe na pokrývce.

Opatrně přesunul ostří před sebe a zadíval se na rubín uprostřed rukojeti. Drahokam planul ve světle plamenů.

Aelin při souboji s Manon v Temisině chrámu cítila, jak ho zasáhl šíp. Nebo zachytila trhnutí pouta, jež bylo dost silné na to, aby v tu chvíli pochopila, že jsou druh a družka.

On však ten den na pláži nic takového nepocítil.

Měl dojem, že ví proč. Věděl, že za tím nejspíš stojí Maeve, která utlumila to, co je spojovalo. Vstoupila mu do mysli, aby ho přinutila myslet si, že Lyria je jeho družka, a dokonale obelstila jeho instinkty muže z rodu víl. Možná bylo v její moci najít způsob, jak zadusit spojení mezi ním a Aelin, aby nepoznal, že je ve strašném nebezpečí a nemohl ji najít.

Měl ale odhalit, co Aelin hrozí. Neměl čekat na wyverny a ostatní. Měl se rozletět rovnou k pláži a nepromrhat ty vzácné minuty.

Družka. Jeho družka.

Měl vědět i to. Dokonce i když z něj zuřivost a žal udělaly prachsprostého parchanta, měl vědět, kdo je, od chvíle, kdy ji kousl před Mlžnými skalami. Nedokázal odolat nutkání prohlásit ji za svou. V okamžiku, kdy mu její krev dopadla na jazyk, zpívala mu a pak mu na to nedovolila zapomenout. Cítil tu chuť celé měsíce.

Místo toho se hádali a on to dovolil. Stal se zajatcem hněvu a ledu. Aelin zuřila stejně jako on a chrlila na něj nenávistné, nevýslovné věci, proto s ní začal nakládat jako s muži a ženami pod jeho velením, kteří mu odmlouvali, ale vzpomínky na ty první dny ho pořád pronásledovaly. Jeřáb ovšem věděl, že kdyby se o jejich střetech zmínil s náznakem studu, Aelin by mu vmetla do tváře, že je blázen.

Nevěděl, co dělat s tetováním na tváři, krku a paži. Se lží, jež popisovala jeho ztrátu, a s pravdou, která vypovídala o jeho zaslepenosti.

Zamiloval si Lyrii – to byla pravda. Kdykoli na to pomyslel, užíral se vinou, ale teď už chápal, proč se ho Lyria v prvních měsících tak bála, proč pro něj bylo tak těžké se jí dvořit, i když je mělo spojovat pouto, o němž neznala pravdu ani ona. Byla něžná, tichá a laskavá. Měla v sobě jiný druh síly, ale možná ne takový, který by si on sám vybral.

Nenáviděl se za to, že na to vůbec myslí.

Přestože ho spaloval zuřivý hněv při pomyšlení na to, co Maeve jemu i Lyrii ukradla. Aelin byla jeho a on byl její, už od začátku. Už od chvíle, kdy si byli souzeni. A Maeve se rozhodla je zlomit. Zlomit ji, aby získala, co chtěla.

Neponechá to bez trestu. Stejně tak nezapomene na to, že Lyria bez ohledu na to, co je skutečně spojovalo, čekala jeho dítě, když Maeve poslala nepřátelské jednotky do jeho domu v horách. Nikdy jí to neodpustí.

Zabiju tě, řekla Aelin, když se dozvěděla, co Maeve udělala. Jak strašně s ním manipulovala, jak zdrtila jeho duši… a zničila Lyriu. Elide mu stále dokola opakovala každé slovo, které při tom setkání padlo. Zabiju tě.

Jeřáb upíral oči na planoucí srdce rubínu.

Modlil se, ať se ten oheň, ta zuřivost nedá zlomit. Věděl, kolik dní uplynulo. Věděl, že Maeve slíbila, že bude na mučení dohlížet. Věděl, že všechno hraje proti Aelin. Sám prožil dva týdny připoutaný na stole nepřátel. Na paži měl dosud jizvu od toho, jak na něj použili jeden z důmyslnějších nástrojů.

Museli si pospíšit.

Naklonil se vpřed a dotkl se čelem jílce Zlatobřitu. Kov hřál, jako kdyby v sobě stále skrýval stopu plamene své paní.

Od té poslední hrůzné války do Akkadie nevkročil. A ačkoli zde dovedl k vítězství vojáky z řad víl i smrtelníků, nikdy nezatoužil to místo znovu spatřit.

Ovšem teď se tam měli vydat.

A pokud ji najde, pokud ji osvobodí… Jeřáb si nedovolil představovat si něco víc.

Raději nemyslel na pravdu, jíž budou muset čelit. Na to další břímě. Jeřábovi řekni, že mě mrzí, že jsem mu lhala. Ale připomeň mu, že to byl beztak jen vypůjčený čas. Dokonce i před dnešním dnem jsem si uvědomovala, že žijeme pouze na vypůjčený čas. Přesto však lituju, že ho nebylo víc.

Odmítal to přijmout. Nikdy nepřijme, že by Aelin měla být nejvyšší obětí, která to vše ukončí. Která zachrání jejich svět.

Jeřáb klouzal zrakem po hvězdné klenbě.

Zatímco se ostatní souhvězdí pohybovala, Pán severu zůstával na místě a nesmrtelná hvězda mezi jeho parohy ukazovala cestu domů, do Terrasenu.

Pověz mu, že musí bojovat. Musí zachránit Terrasen a mít na paměti sliby, které mi dal.

Čas nebyl na jejich straně. Ne když proti nim stála Maeve a na jejich světadílu vypukla válka. On však neměl v úmyslu vrátit se bez Aelin bez ohledu na přání, s nímž se rozloučila, a na přísahy, které jí složil, když se s ní oženil – že bude střežit Terrasen a vládnout mu.

A řekni mu, že mu děkuju za to, že mě provázel na té temné cestě zpět ke světlu.

Byla to pro něj čest. Od samého začátku to pro něj byla čest, největší, jaké se mu v jeho nesmrtelném životě dostalo.

V nesmrtelném životě, který spolu budou sdílet. Nějak toho dosáhnou. Nic jiného nepřipustí.

Jeřáb to tiše odpřisáhl hvězdám.

Měl dojem, že Pán severu se zamihotal v odpověď.

6

Zimní vítr dující nad neklidnými vlnami pronikal Chaolu Westfallovi pod kůži od chvíle, kdy se vynořil z kajuty v podpalubí. Ačkoli měl na sobě teplý modrý plášť, vlhký chlad se mu zakusoval do morku kostí, a když se rozhlížel po mořské hladině, zdálo se, že se příkrov těžkých mraků nejspíš hned tak nerozplyne. Zima ukusovala další a další části světadílu stejně jistě jako morathské legie.

Studený úsvit nic neodhalil, jen nepokojné moře a stoické námořníky a vojáky, kteří rychle naváděli loď k severu. Za nimi a po obou bocích korábu následovala polovina khaganova loďstva. Druhá polovina zatím zůstávala u jižního světadílu, kde se srocoval zbytek flotily mocné říše. Pokud počasí vydrží, budou mít oproti předvoji pouhých pár týdnů zpoždění.

Chaol vyslal po slaném mrazivém větru modlitbu, ať se tak stane, protože navzdory velikosti loďstva za ním a tisíci jezdcům na rucích, kteří právě z hřadů na lodích vylétali na nebe, aby si zrána zalovili nad vlnami, by to stále proti Morathu nemuselo stačit.

Možná i tak nedorazí dost rychle, aby jejich loďstvo cokoli změnilo.

Během tří týdnů plavby se k nim nedoneslo mnoho informací o vojsku, které jeho přátelé shromáždili a údajně přivedli do Terrasenu. Navíc se drželi v bezpečné vzdálenosti od pobřeží, aby se vyhnuli nepřátelským lodím a wyvernům. Jenže to se dnes změní.

Pod paží ho uchopila drobná hřejivá ruka a hlava s hnědozlatými vlasy se mu opřela o rameno. „Je tady strašný mráz,“ zabručela Yrene a zamračila se na vlny bičované větrem.

Chaol ji políbil na vršek hlavy. „Trocha otužování člověku jenom prospěje.“

Tiše se zasmála a páru před jejími ústy okamžitě odnášel vítr. „Mluvíš jako Seveřan.“

Chaol ji objal rukou kolem ramen a přivinul si ji k boku. „Copak tě poslední dobou dost nezahřívám, choti?“

Yrene se zarděla a dloubla ho loktem do žeber. „Nevychovanče.“

Uplynul měsíc a on ještě pořád žasl nad tím slovem: choť. Žasl nad ženou po svém boku, jež uzdravila jeho zlomenou, znavenou duši.

Jeho páteř byla oproti tomu vedlejší. Trávil dlouhé dny na lodi tím, že se cvičil v boji – ať už na koni, s holí nebo na kolečkovém křesle pro případy, kdy by Yrene vyčerpala svou moc natolik, že by se pouto života mezi nimi nebezpečně napnulo a jeho zranění opět získalo navrch.

Jeho páteř se nezhojila, ne zcela. A neměla se nikdy zhojit. Byla to cena za to, že mu Yrene zachránila život poté, co se po útoku valgské princezny ocitl na pokraji smrti. Přitom mu to nepřipadalo jako příliš vysoká cena. Na křeslo ani na zranění nikdy nepohlížel jako na břemeno, a nezačne s tím ani teď.

Zato druhá část té dohody s bohyní, která řídila Yreniny kroky celý život a přivedla ji k břehům Anticy a nyní zpět na jejich světadíl… Ta část ho děsila.

Pokud zemře, stejný osud potká i Yrene.

Jejich životy byly propojeny, aby mohla přenášet do jeho těla léčivou moc, díky níž dokázal chodit, pokud ovšem příliš nevyčerpala svou magii.

Tudíž kdyby v bitvě proti legiím Morathu padl, neztratil by pouze vlastní život.

„Jsi hrozně zamyšlený.“ Yrene se na něj zamračeně podívala. „Co se děje?“

Chaol kývl k lodi plující nejblíž jejich. Na její zádi stáli připravení dva rukové, jeden zlatý a druhý rudohnědý. Oba byli osedlaní, i když po Kadařině ani Salkhiho jezdci nebylo nikde vidu ani slechu.

„Nevím, jestli ukazuješ na ruky, nebo na skutečnost, že Nesryn a Sartaq jsou dost chytří na to, aby v takové ráno zůstali v posteli.“ Pohled jejích zlatohnědých očí jako by dodával: Tak jako bychom v ní měli zůstat i my.

Teď byl na řadě Chaol, aby se otočil a popostrčil ji loktem. „Dobře si vzpomínám, že jsi to byla ty, kdo mě dnes ráno vzbudil.“ Přidal letmý polibek na její šíji, aby jí výmluvně připomenul, jak přesně ho Yrene probudila. A co dobrou hodinu před svítáním dělali.

Už jen když se dotkl rty její teplé hedvábné kůže, cítil, jak ho polévá horko. „Můžeme se vrátit do postele, jestli chceš.“

Yrene tiše vydechla a Chaol zatoužil přejíždět rukama po jejím těle zahaleném pod vrstvami látek. I když je, zatímco spěchali na sever, tlačil čas, s láskou poznával všechny její vzdechy a steny a s láskou je vykouzloval.

Přesto však zvedl hlavu od její šíje a ukázal znovu na ruky. „Brzy vyrazí na průzkumný let.“ Vsadil by se, že se Nesryn a khaganův zvolený dědic právě oblékají do vrstev teplého oblečení a opásávají se zbraněmi. „Dopluli jsme tak daleko na sever, že potřebujeme informace o tom, kde zakotvit.“ Aby mohli rozhodnout, kde přesně se s flotilou vylodí, pokud se s vojskem chtějí co nejrychleji vydat do vnitrozemí.

Pokud Zlomuval stále drželi Erawan a legie Železozubých čarodějnic, potom by nebylo moudré plavit se proti proudu Avery a vytáhnout do Terrasenu. Ovšem valgský král mohl svá vojska rozestavit kdekoli před nimi. Nemluvě o loďstvu královny Maeve, jež zmizelo po bitvě s Aelin a naštěstí o sobě zatím nikde nedalo vědět.

Podle kapitánových výpočtů se právě blížili k hranici mezi Slatinou a Adarlanem, proto se potřebovali rozhodnout, kam přesně zamíří, a museli se tam dostat co nejrychleji.

Už teď ztratili cenný čas při obeplouvání Mrtvých ostrovů, přestože k nim dolehla zpráva, že je opět ovládá kapitán Rolfe. Morath se o jejich výpravě nejspíš už doslechl, ale nemuseli mu prozradit, kde se nacházejí.

Toto utajení však mělo svou cenu. Neměl zprávy o tom, kam se poděl Dorian. Nezaslechl nic, co by naznačovalo, že by se vypravil na sever s Aelin a loďmi z několika království, jež shromáždila. Chaol se mohl jen modlit, aby byl Dorian s ní a byl v bezpečí.

Yrene si prohlížela dva ruky na nedaleké lodi. „Kolik zvědů se na tu výpravu vydá?“

„Jenom oni.“

Yrene se varovně zablýsklo v očích.

„Čím méně jich bude, tím je pravděpodobnější, že je nikdo neodhalí.“ Chaol ukázal na oblohu. „Dnes mají pro průzkum ideální mraky.“ Když se dál tvářila ustaraně, dodal: „Dřív nebo později budeme muset v této válce bojovat, Yrene.“ Kolik životů Erawan stihl zkrátit každý den, kdy se zdrželi na cestě?

„Já vím.“ Sevřela stříbrný přívěšek na krku. Daroval jí ho a požádal mistra rytce, aby na něm zobrazil hory a moře. Uvnitř byl ukrytý vzkaz, který jí před lety nechala Aelin Galathynius. Jeho žena tehdy pracovala jako pomocnice v jednom bohy zapomenutém přístavu a královna žila pod jiným jménem jako nájemná vražedkyně. „Jenom… Vím, že to ode mě bylo naivní, ale z nějakého důvodu jsem si nemyslela, že válka přijde tak rychle.“

Sotva by o týdnech strávených na moři tvrdil, že uběhly rychle, ale chápal, jak to myslí. „Ty závěrečné dny budou nejdelší.“

Yrene se mu přitiskla k boku a objala ho rukou kolem pasu. „Musím zkontrolovat zásoby. Řeknu Borte, ať se mnou zaletí na Hasařinu loď.“

Arcas, bujná samice a Bortin oř, dosud podřimovala na zádi. „Na to si asi ještě chvíli počkáš.“

Oba záhy zjistili, že se nevyplatí rušit ruka ani jeho jezdkyni, když spí. Bohové jim pomáhejte, kdyby se Borte a Aelin měly někdy potkat.

Yrene se usmála a položila mu dlaň na tvář. Jasnýma očima se zahleděla do jeho. „Miluji tě,“ řekla tiše.

Chaol sklonil hlavu, až se dotkli čely. „Pověz mi to, až budeme po kolena v mrznoucím bahně.“

Vyprskla, ale neodtáhla se, a on taky ne.

A tak tam stáli s hlavami u sebe a dušemi ještě blíž uprostřed ledového větru a nepokojných vln a čekali, co rukové zjistí.

Nesryn Faliq dočista zapomněla, jaká je na severu zima.

Ani když žila mezi rukhiny v Tavanských horách, nebyla tak strašně zmrzlá.

A to zima ještě nepřišla v plné síle.

Salkhi nedával najevo, že by mu byl chlad jakkoli na obtíž, když se hnali nad oblaky a mořem. Mohlo to ale být i proto, že vedle něj letěla Kadara a zlatý ruk si s jistotou razil cestu ostrým větrem.

Její ruk měl pro Sartaqova oře slabost a bezmezně ji obdivoval, ačkoli Nesryn musela uznat, že to stejné by se dalo říct o ní a Kadařinu jezdci.

Nesryn odtrhla pohled od vířících šedých mraků a krátce se podívala na muže po své levici.

Ustřižené vlasy mu o něco povyrostly. Dost na to, aby si je mohl svázat a vítr mu je nehnal do očí.

Dědic khaganátu jako by vytušil, že ho sleduje, a pomocí znaků se zeptal: Všechno v pořádku?

Nesryn se navzdory mrazu začervenala, a i přes nešikovně ztuhlé prsty mu odpověděla: Nikde žádné nebezpečí.

Ve společnosti prince se z ní stávala uzardělá školačka, přestože spolu v uplynulých týdnech začali sdílet lože a Sartaq jí slíbil, že je čeká společná budoucnost.

Že bude vládnout po jeho boku jako budoucí císařovna khaganátu.

Pochopitelně to bylo absurdní. Když si představila, že by se oblékala jako jeho matka do nádherných dlouhých rób a zdobila si hlavu úchvatnými šperky… Cítila se lépe v koženém rukhinském oděvu a byla zvyklá na tíhu oceli, ne šperků, jak Sartaqovi mnohokrát zdůraznila.

On to však přijal se smíchem a prohlásil, že ať se klidně prochází palácem nahá, pokud si to bude přát. Jaké oblečení si na sebe bude, nebo nebude brát, mu nedělalo nejmenší starosti.

Stále to však byla absurdní myšlenka. A princ ji podle všeho považoval za samozřejmou budoucnost pro ně oba. Vsadil na to korunu, když otci sdělil, že pokud být princem znamená žít bez ní, pak se trůnu vzdá. Khagan mu místo toho nabídl titul dědice.

Jeho sourozenci se tím před jejich odjezdem nezdáli být rozhořčení, ačkoli po celý život usilovali o to, aby otec ustanovil dědicem právě je. Dokonce i Hasar, která se plavila s nimi, si ponechávala obvyklé štiplavé poznámky pro sebe. Nesryn nevěděla, jestli Kashin, Arghun nebo Duva, již zůstali v Antice – Kashin slíbil, že vypluje se zbytkem otcových vojsk –, nezměnili názor.

Koutkem oka zachytila po pravici hbitý pohyb a okamžitě stočila Salkhiho tím směrem.

Falkan Ennar, měnič a obchodník, jenž se stal rukhinským špehem, na sebe ráno vzal podobu sokola a využil dravcovu pozoruhodnou rychlost k tomu, aby se vydal napřed. Musel něco zahlédnout, protože se nyní otočil, prohnal se kolem nich a poté znovu zamířil k pevnině. Jako by je vyzýval, ať ho následují.

Stále tu byla možnost plout do Terrasenu. Záleželo na tom, co dnes najdou u pobřeží. A pak tu byla otázka, kde je Lysandra a jestli ještě žije.

Falkan se zapřisáhl, že Lysandra zdědí jeho peníze a majetek, už v době, kdy ještě nevěděl, jestli přežila dětství nebo zda má měničský dar jeho rodu. Tato zvláštní rodina pocházela z Pustin a její potomci se usadili ve všech částech světadílu. Falkanův bratr žil v Adarlanu dost dlouho na to, aby zplodil Lysandru. Potom ale její matku opustil.

Falkan se ovšem o svém cíli najít neteř nezmiňoval od chvíle, kdy opustili Tavanské hory, a místo toho se snažil jím být co nejvíc nápomocný, hlavně coby průzkumník. Brzy však přijde čas, kdy budou potřebovat jeho pomoc ještě víc, tak jako když bojovali s kharankui v Dagulské vysočině.

Informace, kterou tam zjistili, byla snad stejně zásadní jako vojsko, které s sebou přivedli. Maeve nebyla vůbec královna víl, ale valgský vetřelec, dávná valgská královna, jež na úsvitu věků pronikla do Doranelle, vtrhla do myslí dvou královských sester a přesvědčila je, že je jejich starší sestra.

Třeba tento poznatek nebude mít na tuto válku žádný přímý dopad, ale mohl by ji jistým způsobem ovlivnit. Věděli by, že mají za zády dalšího nepřítele a že Maeve uprchla do Eriley, aby unikla králi valgů, za něhož se vdala a který byl bratrem dalších dvou králů, kteří z brány vytvořili klíče Sudby a rozvrátili světy, aby ji našli.

Zvláštní hříčkou osudu vtrhli tři králové do tohoto světa, aniž by tušili, že jejich kořist sedí na trůnu v Doranelle. Ze tří králů tu zůstal pouze Erawan, bratr Orcuse, Maevina manžela. Co by za to dal, aby odhalil, kým je královna víl ve skutečnosti?

O této otázce by asi měli popřemýšlet jiní. Měli by zvážit, jak s ní naloží.

Falkan se vrhl prudce dolů skrz pokrývku mraků a Nesryn ho následovala.

Studený, mlžný vzduch se jí opíral do těla, ale ona se sklonila, zatímco Salkhi klesal a řítil se za Falkanem, aniž by mu musela cokoli přikazovat. Chvíli se kolem míhaly jen mraky a pak…

Z šedých vln se vynořily bílé útesy, za nimiž byla vidět suchá tráva, jež se táhla do nejsevernějších slatinských planin před hranicemi.

Falkan se nesl k pobřeží a krotil rychlost, aby je neztratil.

Kadara dokázala bez potíží letět s nimi a všichni pokračovali tiše vpřed, břeh byl čím dál zřetelnější.

Tráva na pláních nebyla suchá kvůli zimě. Země byla spálená. Z holých stromů nezbylo víc než kmeny a větve připomínající kosti.

Na obzoru protínaly zimní oblohu sloupy kouře. Bylo jich příliš mnoho a byly příliš mohutné na to, aby je rozdělali sedláci, kteří pálili lesy, aby zúrodnili zemi.

Nesryn Sartaqovi naznačila: Podívám se na to zblízka.

Princ odpověděl: Prolétni mraky, ale neklesej pod ně.

Nesryn přikývla a ona a její ruk zmizeli v řídké spodní vrstvě oblaků, v níž se sem tam objevovaly mezery, skrz které mohla zahlédnout sežehlou zemi dole.

Vesnice a statky byly ty tam. Jako by je jakási moc odhrnula do moře a smetla všechno, co jí stálo v cestě.

U pobřeží ale netábořilo žádné loďstvo. Ne, toto vojsko bylo pěší.

Nesryn se Sartaqem přelétali nad krajinou, a přitom se drželi v krytu mraků.

Nesryn s každou mílí spáleného, zpustošeného kraje, již překonali, srdce bušilo čím dál rychleji. Nikde nezahlédli vojsko protivníka, ani pokračující boje.

Vojáci všechno spálili pro vlastní zvrhlé potěšení.

Nesryn si všímala krajiny a všech nápadných bodů, které dokázala rozeznat. Skutečně právě přelétli hranice Slatiny a na severu se před nimi otevřelo území Adarlanu.

Tam se však míli za mílí přibližovali k pochodující armádě, černé kroutící se mase, která se táhla do nedohledna.

Morathská síla, nebo aspoň její příšerná část, kterou Erawan vyslal, aby šířila hrůzu a zkázu před závěrečným úderem.

Sartaq naznačil: Pod námi je vojenský oddíl.

Nesryn nahlédla přes Salkhiho křídlo a ve smrtící hloubce dole spatřila skupinku vojáků v tmavé zbroji, kteří procházeli mezi stromy – odnož nesčetných davů vpředu. Jako kdyby je pověřili, aby uštvali případné přeživší.

Nesryn zatnula zuby a znaky prince vyzvala: Poleťme.

Ne zpět k lodím, ale k šestici vojáků, kteří se vydali na dlouhou cestu zpět ke své jednotce.

Nesryn se se Salkhim spustila z oblohy a Sartaq se držel vedle ní jako rozmazaná střela.

Vojáci z oddílu nestihli ani vykřiknout, když se na ně společně vrhli.

Lady Yrene Westfall, dříve Yrene Vížka, už počítala zásoby pošesté. Všechny lodě jich byly plné, ale koráb princezny Hasar, osobní ochránkyně představené léčitelek, převážel nejdůležitější lektvary a masti. Řada byla připravená už před vyplutím z Anticy, ale Yrene a ostatní léčitelky, které vojsko doprovázely, se je během dlouhých hodin snažily, jak jen to šlo, připravovat na lodích.

Yrene se v tmavém podpalubí rozkročila, aby ustála pohupování vln, zavřela víko bedny s nádobkami mastí a poznačila si číslo na papír, který přinesla s sebou.

„Je jich stále tolik jako předevčírem,“ poznamenal od schodů pobaveně starý hlas. Hafiza, představená Torre Cesme, seděla na dřevěných stupíncích s rukama položenýma na těžké vlněné sukni, která jí zahalovala hubená kolena. „Bojíš se, že se s nimi něco stane, Yrene?“

Yrene si přehodila cop přes rameno. „Chtěla jsem si ověřit, že jsem je správně spočítala.“

„Zase.“

Yrene vložila lístek do kapsy a zvedla plášť lemovaný kožešinou, který předtím odhodila na jednu z beden. „Až budeme na bojišti, bude kontrola zásob…“

„Nezbytná, jistě, ale také nemožná. Až budeme na bojišti, děvče, budeš ráda, když v tom zmatku najdeš aspoň jednu z těch nádobek.“

„Právě tomu se snažím vyhnout.“

Představená si chápavě povzdechla. „Lidé budou umírat, Yrene. Čeká je strašná bolestivá smrt, a dokonce ani ty, ani já je nebudeme schopné zachránit.“

Yrene polkla. „To vím.“ Jestli si nepospíší, jestli se brzy nevylodí a nezjistí, kudy by se khaganovo vojsko mělo vydat, kolik dalších lidí zemře?

Hafiza měla v očích stále vědoucí výraz. Vždy, od okamžiku, kdy ji Yrene poprvé spatřila, stará žena vzbuzovala klidný, konejšivý pocit. Yrene se sevřel žaludek, když si ji představila na zkrvaveném bojišti. Přestože právě to byl důvod, proč se připojily k vojsku. Proto přece studovaly.

Jenže to bylo předtím, než na scénu vstoupili valgové, kteří si zabírali lidská těla jako paraziti. Kdyby démoni věděli, co mají léčitelé v úmyslu, okamžitě by je pobili.

Což se Yrene chystala udělat se všemi valgy, kteří se jí připletou do cesty.

„Masti jsou připravené, Yrene.“ Hafiza se se zasténáním zvedla ze schodiště a upravila si klopy tlusté vlněné vesty, střižené a vyšívané ve stylu darghanských jezdců. Byl to dárek, který si odvezla z poslední návštěvy ve stepích, kam vzala i Yrene. „Jsou spočítané. Už nemáme přísady, ze kterých je připravujeme. Teprve až se vylodíme, uvidíme, co můžeme použít k výrobě nových.“

Yrene si přitiskla plášť k hrudi. „Potřebuju něco dělat.“

Představená poplácala rukou zábradlí. „Však budeš, Yrene. Už brzy budeš.“

S těmi slovy Hafiza vystoupala po schodech a nechala Yrene v podpalubí mezi hromadami beden.

Neřekla představené, že si není moc jistá, jak dlouho bude ostatním nápomocná – ještě ne. Nezmínila se o tom nikomu, ani Chaolovi.

Sklouzla rukou k břichu a ponechala ji na něm.

7

Morath. Poslední klíč byl v Morathu.

To vědomí Doriana pronásledovalo celou noc a nedalo mu usnout. Když konečně zdříml, probudil se s rukou přitisknutou ke krku a sápal se po nákrčníku, který tam nebyl.

Musel přijít na nějaký způsob, jak se tam vydat a zmocnit se klíče.

Manon by ho tam určitě odmítla vzít. Ačkoli to byla ona, kdo navrhl, že by mohl zaujmout Aelinino místo, aby vykoval Zámek.

Třináctce se z Morathu podařilo uniknout jen tak tak a nijak netoužily se tam vrátit. Ne když přijaly životně důležitý úkol najít Crochanky. Ne když by Erawan mohl vycítit jejich příchod, až by se přiblížily k pevnosti.

Gavin tvrdil, že si ho jeho úděl najde tady v táboře. Jenže najít důvod, pomocí něhož by Třináctku přesvědčil, aby tu zůstaly, když je instinkty a naléhavá situace poháněly dál… Mohlo by se ukázat, že je to stejně nemožné jako získat třetí klíč Sudby.

Se šedým světlem svítání se tábor začal probouzet a Dorian vzdal pokusy o spánek. Když vstal, uviděl, že Manon už si sbalila pokrývky a teď stojí s Asterin a Luskem u wyvernů. Tuto trojici musel nějak přesvědčit, ať se tu zdrží.

Ostatní wyverni čekali u konce průsmyku a přešlapovali, když se připravovali na let v nesnesitelném chladu.

Další den, další pátrání po klanu čarodějek, které si nepřály být nalezeny a nejspíš by příliš netoužily zapojit se do války.

„Vyrazíme za pět minut.“ Drsný hlas Lusku se nesl nad tábořištěm.

Přesvědčování tedy bude muset odložit. Prozatím je bude muset zdržet.

Během tří minut čarodějnice zhasily oheň, opásaly se zbraněmi, přivázaly pokrývky k sedlům a zařídily vše potřebné před dlouhým celodenním letem.

Dorian si připnul Damaris k boku a vydal se za Manon, která tam stála nepřirozeně nehybně. Byla krásná, dokonce i uprostřed toho proklatého sněhu a s huňatou kozí kůží přehozenou přes ramena. Když přišel blíž, její oči barvy zašlého zlata se zableskly a zachytily jeho pohled.

Asterin se na něj zlověstně zakřenila. „Dobré ráno, Veličenstvo.“

Dorian na ni kývl. „Kam máme dnes namířeno?“ Uvědomoval si, že se mu nenucenost jeho slov neodráží v očích.

„Právě jsme o tom diskutovaly,“ odpověděla Lusk. Druhá pobočnice se tvářila chladně, ale zdála se být otevřená rozmluvě.

Vesta za nimi zaklela, když se jí uvolnila přezka sedla. Dorian se neodvážil ohlédnout, aby se ujistil, že neviditelné ruce jeho magie zaúčinkovaly.

„Už jsme prohledali oblast severně odsud,“ řekla Asterin. „vypravíme se na jih – na konec Tesáku a pak se vrátíme stejnou cestou.“

„Možná ani nebudou v horách,“ namítla Lusk. „V uplynulých desetiletích jsme je lovily v nížinách.“

Manon jim naslouchala s ledovým, nevzrušeným výrazem, tak jako každé ráno. Zvažovala jejich slova a poslouchala, co jí zpívá vítr.

Imogenina sedlová brašna se utrhla z úvazu. Čarodějnice se zasyčením seskočila z oře, aby ji znovu přivázala. Dorian nevěděl, jak dlouho je tu ta drobná zdržení udrží. Věčně ne.

„Pokud odletíme mimo hory,“ odvětila Asterin, „bude snazší nás v otevřené krajině odhalit. Naši nepřátelé i Crochanky nás uvidí, ještě než si jich všimneme.“

„Bylo by tam tepleji,“ zamručela Lusk. „V Eyllwe by bylo sakra tepleji.“

Očividně i nesmrtelné čarodějnice s ocelí v žilách mohl pronikavý chlad vyčerpávat.

Ovšem vydat se na jih do Eyllwe, když byli pořád dost blízko Morathu… Manon podle všeho brala v úvahu i to. Její pohled sklouzl k jeho kazajce. Ke klíčům pod ní, jako kdyby cítila jejich tepající šepot i to, jak promlouvají k jeho moci. Právě ony stály Erawanovi v cestě k ovládnutí Eriley. Kdyby se s nimi přiblížili na sto mil k Morathu… Ne, to by nikdy nedovolila.

Dorian ponechával na tváři nicneříkající vstřícný úsměv a opíral se rukou o hrušku Damarisu vyvedenou do podoby oka. „Nenašly jste v tábořišti nějaké stopy nasvědčující, kam mohly odejít?“

Věděl, že o tom nemají nejmenší ponětí. Věděl to, ale čekal na jejich odpověď a přitom se snažil nesvírat hlavici jílce moc silně.

„Ne,“ řekla Manon s náznakem zavrčení.

Damaris mu přesto nedal žádnou jasnější odpověď než náznak tepla v kovu. Netušil, co čekal: nějaký potvrzující příval magie, hlas v mysli, který by to ověřil.

Rozhodně ne nepříliš působivý dotek tepla.

Tepla, jež znamenalo pravdu. Chlad nejspíš prozrazoval lež. Jenže… Alespoň že Gavin o meči říkal pravdu. Neměl o tom pochybovat vzhledem k tomu, jakého boha Gavin stále vyznával.

Manon z něj nespouštěla neúprosný pohled dravce, když rozkázala, že se vydají na cestu. Na sever.

Pryč od Morathu. Dorian se chystal něco namítnout a snažil se přijít na něco, co by mohl říct nebo udělat, aby oddálil odlet. Když pominul to, že by některému z wyvernů zlomil křídlo, nebylo nic…

Čarodějnice se otočily k wyvernům. Dorian měl další část nekonečné pátrací výpravy letět s některou ze strážkyní, vtom však Abraxos zařval, vrhl se k Manon a cvakl zuby.

Manon se vmžiku obrátila a Dorian vyslal magii proti neviditelnému nepříteli.

Ze sněhu za nimi se zvedl mohutný bílý medvěd.

Jeho zuby se zaleskly, když ťal obří prackou. Manon uhnula, odvalila se do strany a Dorian vyčaroval magickou stěnu z větru a ledu.

Podařilo se mu medvěda odrazit a ten hlasitě dopadl na zledovatělý sníh. Okamžitě byl opět na nohou a zaútočil na Manon. Jen na Manon.

Dorian bez rozmyslu vrhl proti zvířeti neviditelné ruce, aby ho zadržel, a když ho kouzlo zasáhlo, sníh se rozletěl kolem a zaplálo světlo.

To světlo znal. Měnič.

Nebyla to však Lysandra, kdo se vyloupl z medvědího kožichu, jenž dokonale splýval s okolím.

Věc, která odhodila podobu medvěda, byla stvořením z nočních můr.

Pavouk. Obří stygijský pavouk velký jako kůň a černý jako noc.

Při pohledu na Manon přimhouřil početné oči, zacvakal klepítky a zasyčel: „Černozobá.“

Stygijskému pavouku se ji nějak podařilo najít. Po všech těch měsících a tisícovkách mil, které Manon urazila po obloze, zemi i moři, si ji našel pavouk, kterému ukradla hedvábí, jímž pak vyspravila Abraxosova křídla.

Pavouk ovšem nepočítal s Třináctkou ani s mocí adarlanského krále.

Manon tasila Ostří vichru a Dorian držel pavouka na místě pomocí magie. Zdálo se, že ho to nijak nenamáhá. S každým dnem byl čím dál mocnější.

Třináctka zaujala bojovou formaci. Jejich zbraně se zablýskly v oslnivém slunci a záři sněhu a wyverni za nimi utvořili hradbu kožnatých křídel a drápů.

Manon popošla o pár kroků blíž k pavoukovým poškubávajícím klepítkům. „Jsi daleko od Ruhnnských hor, sestro.“

Pavouk zasyčel. „I přesto nebylo tak těžké tě najít.“

„Ty tu zrůdu znáš?“ zeptala se Asterin a opatrně se postavila po bok Manon.

Manon zkroutila rty do krutého úsměvu. „Darovala mi pavoučí hedváb na Abraxosova křídla.“

Pavoučice se na ni obořila: „Ukradla jsi ho a shodila jsi mě a mé tkadleny ze srázu…“

„Jako to, že se dokážeš proměňovat?“ zajímal se Dorian. Nepřestával pavouka zadržovat kouzly, když si stoupl vedle Manon z druhé strany. Jednou rukou svíral rukojeť pradávného meče. „O tom se legendy nezmiňují.“ V jeho obličeji byla patrná zvědavost. Manon usoudila, že bílá jizva, která se mu táhla nazlátlou kůží na hrdle, vypovídá o tom, že už měl co dočinění s daleko horšími netvory. Krom toho už jeho vztah s ní byl důkazem toho, že mu bolest a smrt příliš strach nenahání.

U čarodějnice to byla jistě dobrá vlastnost, ale u smrtelníka? Nejspíš by ho mohla stát život.

Třeba nešlo o to, že nepociťoval strach, ale spíš mu scházelo… něco, co smrtelníci považovali za nezbytnou část své duše. Připravil ho o ni jeho otec a ten valg.

Pavoučice ucedila: „Výměnou za hedváb jsem si od mladého kupce vzala dvě desetiletí z jeho života a spolu s jeho životní silou jsem získala i jeho měničské schopnosti, přinejmenším jejich část.“ Upřela nenávistně oči na Manon. „Kupčík tu cenu ochotně zaplatil.“

„Zabij ji a bude klid,“ zamumlala Asterin.

Pavouk sebou trhl, jak jen mu to královo neviditelné pouto dovolilo. „Netušila jsem, že se z našich sester stali takoví zbabělci. Potřebujete teď magii, abyste nás podřízly jako podsvinčata?“

Manon zvedla Ostří vichru a přemýšlela, mezi která z mnoha pavoukových očí ho zabodnout. „Uvidíme, jestli budeš taky tak kvičet, až to udělám.“

„Sketo,“ vyštěkl pavouk. „Pusť mě a skoncujeme to starým dobrým způsobem.“

Manon se nad tím zamyslela a pak pokrčila rameny. „Provedu to bezbolestně. Ber to jako splátku dluhu vůči tobě.“ Nadechla se a připravila se seknout mečem.

„Zadrž,“ naléhala bez dechu pavoučice. „Zadrž.“

„Po urážkách přišlo na řadu škemrání,“ zabručela Asterin. „Kdo je tu pak bezpáteřník?“

Pavoučice si pobočnice nevšímala a hltala bezednýma očima Manon i Doriana. „Víte, co se dalo na jihu do pohybu? Jaké stvůry se tam shromažďují?“

„Už dávno,“ odbyla ji Vesta pohrdavě.

„Jak si myslíte, že jsem vás našla?“ zeptala se pavoučice. Manon zaváhala. „Nechaly jste v Morathu tolik věcí. Váš pach z nich přímo čišel.“

Pokud je pavoučice tak snadno vystopovala, museli zmizet. Ihned.

Pavouk zasyčel: „Mám ti říct, co jsem viděla sotva padesát mil jižně odtud? Koho jsem viděla, Černozobá?“ Manon ztuhla. „Crochanky,“ řekl pavouk a pak si zhluboka povzdechl. Hladově.

Manon mrkla. Jen jednou. Třináctka byla stejně napjatá jako ona. Asterin se zeptala: „Ty jsi viděla Crochanky?“

Pavoukova obrovská hlava se pohnula na znamení souhlasu a pak si stvůra znovu povzdechla. „Crochanky chutnají tak, jak má podle mě chutnat letní víno. Nebo ta pochoutka, které říkáte čokoláda.“

„Kde byly?“ chtěla vědět Manon.

Když pavouk odpověděl, jméno toho místa znělo neurčitě a nic jí neříkalo. „Ukážu vám kde,“ nabídl se. „Zavedu vás tam.“

„Mohla by to být past,“ mínila Lusk.

„Ale není,“ ozval se Dorian, jenž stále spočíval rukou na jílci meče. Manon se zadívala do jeho rozhodných očí a neunikl jí jeho odhodlaný postoj a nelítostný výraz. A přesto zvídavě nakláněl hlavu. „Uvidíme, jestli je na té informaci něco pravdy, a pak rozhodneme o jejím osudu.“

Manon vyhrkla: „Cože?“ Členky Třináctky se na sebe podívaly. Jak jim může bránit zabít nepřítele?

Dorian kývl k roztřesené pavoučici. „Nezabíjejte ji. Ještě ne. Mohla by vědět něco dalšího o tom, kde se Crochanky skrývají.“

Pavouk zasyčel. „Nepotřebuji milost nějakého chlapce…“

„Ber to jako projev královské milosti,“ odvětil Dorian chladně, „a pokud o ni stojíš, doporučuji ti mlčet.“ Manon u něj jen vzácně slýchala tento tón – tón, při němž cítila v krvi i kostech vzrušení. Byl to hlas krále.

On však jejím králem nebyl. Nebyl vůdcem kruhu Třináctky. „Když ji necháme naživu, prodá nás tomu, kdo jí nabídne nejvíc.“

Dorianovy safírové oči potemněly a stiskl meč v prstech ještě pevněji. Manon ztuhla, když na ni upřel ten zahloubaný mrazivý pohled, v němž byla patrná vypočítavá šelma skrytá pod královou hezkou tváří. Pak promluvil pouze k pavoučici: „Vypadá to, že sis schopnost proměny osvojila během pár měsíců.“

Podle Gavina tu měl najít svou cestu.

Cestu do Morathu. Ne doslovnou cestu, ani směr, jímž se měl vydat, nýbrž toto.

Ta zvrácená bestie po chvilce mlčení odpověděla: „Naše schopnosti jsou podivuhodné hladové věci. Neživíme se jen vašimi životy, ale i vašimi schopnostmi, pokud nějaké máte. Jakmile byla magie osvobozena, naučila jsem se nakládat s dovednostmi, které mi předal měnič.“

Damaris se mu rozehřál v dlani. Pravda. Každé slovo, které jim pavouk řekl, byla pravda. A toto byla cesta do Morathu – v jiné podobě. V kůži někoho jiného.

Třeba pod maskou lidského otroka, jakým byla Elide Lochanová. Člověka, jehož přítomnosti si nikdo nevšímal.

Jeho syrová magie se dala využít pro veškeré ostatní druhy kouzel. Dokázala vyčarovat oheň a led, a dokonce i léčit. Co kdyby se naučil také měnit podobu?

Dorian se pavouka zeptal: „Máš nějaké jméno?“

„Král bez koruny se mrzké pavoučice vyptává na jméno,“ zamumlala a upřela na něj temné oči. „Nedokážeš ho ve své řeči vyslovit, ale můžeš mi říkat Cyrene.“

Manon zaskřípěla zuby. „Je jedno, jak tě budeme oslovovat. Brzy bude po tobě.“

Dorian se však po ní úkosem podíval. „Ruhnnské hory jsou součástí mého království. Cyrene je tím pádem jednou z mých poddaných. Podle mě mi to dává právo rozhodnout, jestli bude žít, nebo zemře.“

„Oba jste vydáni na milost mému kruhu,“ odbyla ho Manon zlostně. „Ustup.“

Dorian se na ni pousmál. „Opravdu jsem ti vydaný na milost?“ Do průsmyku se přihnal vítr mrazivější než horský vzduch.

Mohl by je zabít, ať už by jim sebral vzduch z plic, nebo jim zlomil vaz. Mohl by je zabít všechny, včetně wyvernů. Ta myšlenka v jeho duši vyřízla další ránu. Další prázdné místo. Sužovala někdy jeho otce nebo Aelin skutečnost, že mají takovou moc? „Vezmeme ji s sebou a v příštím tábořišti ji vyslechneme podrobněji.“

„Ty chceš s sebou vzít tohle?“ obořila se na něj Manon.

Pavouk se v odpověď na její otázku proměnil a vzal na sebe podobu bledé ženy s černými vlasy, malé a nenápadné, až na znepokojivé černé oči. Nebyla hezká, ale měla jakési smrtící prastaré kouzlo, které nedokázala skrýt ani její nová kůže. A byla úplně nahá. Zachvěla se a přejela si rukama po hubených pažích. „Bude tato podoba stačit, pokud máme cestovat nalehko?“

Manon pavoučici ignorovala. „A co když se v noci promění, aby nás roztrhala na kusy?“

Dorian jen naklonil hlavu a na konečcích prstů mu zatančil led. „To neudělá.“

Cyrene se užasle nadechla. „To je vzácný dar magie.“ Když se zadívala na Doriana, v očích se jí objevil dychtivý výraz. „Pro vzácného krále.“

Dorian se jenom znechuceně zamračil.

Manon se krátce ohlédla na Asterin. Její pobočnice se tvářila ostražitě a pevně tiskla rty. Lusk stojící o krok za ní si pavouka zachmuřeně měřila, ale spustila ruku z jílce meče.

Třináctka se jakoby na jakýsi nevyřčený signál vydala k wyvernům. Pouze Cyrene je pozorovala a její děsivé, bezcitné oči sem tam zamrkaly. Zuby jí začaly drkotat.

Manon si ho zaujatě prohlédla. „Dnes jsi… jiný.“

Pokrčil rameny. „Jestli chceš, aby ti zahříval postel někdo, kdo se chvěje při každém tvém slovu a uposlechne každý rozkaz, musíš se poohlédnout jinde.“

Její oči zabloudily k bílé jizvě na jeho krku. „Ještě pořád jsi mě nepřesvědčil, že ji nemám jednoduše zabít, princátko,“ zasyčela.

„A jak bych tě měl přesvědčit, malá čarodějnice?“ Nenamáhal se v těch slovech skrýt smyslný příslib ani varovný tón.

Na Manonině čelisti se napnul sval. Obklopovaly ho bytosti z legend. Čarodějnice, pavouk… Klidně by mohl být postavou v jedné z knih, které vloni na podzim půjčil Aelin. I když žádná z nich nemusela snášet tak trýznivou propast ve svém nitru.

Cyrene se zamračila na své bosé nohy ve sněhu a zatnula ruce u boků, jako kdyby to stále byla klepítka, která místo nich měla ještě před chvílí.

Dorian se musel ovládnout, aby se nezachvěl. Čekala ho tajná sebevražedná výprava do Morathu – jakmile od té stvůry zjistí, co potřebuje.

Ucítil Manonin pronikavý pohled, ale nenechal se jím zastrašit. Nenechal se zastrašit Manoninými slovy, když řekla: „Pokud si vážíš života natolik, že tě to nutí důvěřovat téhle věci, tak ji vezmi s sebou, jestli o to stojíš.“ Byla to výzva, aby se nedíval k Morathu ani na pavouka, ale do vlastního nitra. Naprosto přesně uhodla, co sžírá jeho pustou duši, i když jen proto, že stejný červ stravoval i tu její. „Však brzo zjistíme, jestli o Crochankách říkala pravdu.“

Říkala. Damaris mu hřál v ruce, když Cyrene promluvila.

Až najdou Crochanky, Třináctka bude věnovat pozornost jiným věcem a on z pavoučice vytáhne, co bude potřebovat.

Manon se otočila k Třináctce, která už byla bez sebe netrpělivostí. „Poletíme. Do západu slunce se můžeme dostat ke Crochankám.“

„A co pak?“ zeptala se Asterin. Jako jediná měla dovoleno klást velitelce otázky.

Manon vykročila k Abraxosovi. Dorian hodil Cyrene plášť, který měli navíc, a vydal se za Manon. Pomocí magie s sebou vedl i pavoučici. „Pak budeme jednat,“ odpověděla neurčitě Manon a pro jednou se nikomu nepodívala do očí. Hleděla pouze vpřed.

Čarodějnice měla také svá tajemství. Ale byla její stejně strašná jako jeho?

8

Když Aelin nabyla vědomí, přivítala ji tma. Svírající dusivá tma.

Jakmile pohnula lokty, narazila do stran schrány a v úzkém prostoru zazvonily řetězy. Pokud se maličko zavrtěla, dokázala se bosýma nohama dotknout konce truhlice.

Zvedla svázané ruce k pevné železné stěně jen několik palců nad obličejem. Přejížděla prsty po spirálách a sluncích vyrytých do povrchu. Maeve nakázala, aby jimi ozdobili i spodní stranu, aby Aelin nikdy nezapomněla, že tuto schránu vyrobila pro ni dlouho před jejím narozením.

Ale tentokrát studený drsný kov zkoumala špičkami holých prstů.

Cairn jí sundal železné rukavice, nebo jí je zapomněl znovu nasadit potom, co se na ní vybil. Držel jí ruce nad otevřeným kovovým košem, dokud plameny nerozpálily železo doruda a ona křičela a křičela…

Aelin přitiskla dlaně ke kovovému víku a zatlačila na něj.

Zlomená ruka, ostré kusy kostí, jež jí vyčnívaly z kůže… zmizely.

Nebo se to vůbec nikdy nestalo. Jenže jí to připadalo skutečné.

Víc než další vzpomínky, které se jí hrnuly do mysli a dožadovaly se, aby je přijala. Aby si je přiznala.

Aelin přitiskla dlaně na železo a napnula svaly.

Víko se ani nehnulo.

Zkusila to znovu. Měla na to sílu díky dalším službám, které jí prokazovali Maevini léčitelé – zatímco tu ležela, starali se o to, aby jí neochabovaly svaly.

Do schrány dolehlo tiché zaskučení. Varování.

Spustila ruce ve chvíli, kdy zaskřípal zámek a dveře se s vrzáním otevřely.

Cairnovy kroky se tentokrát blížily rychle. Naléhavě.

„Ulev si na chodbě a čekej u dveří,“ obořil se na Fenryse.

Když se kroky zastavily, Aelin se v duchu obrnila. Cairn hekl, kov zasyčel a dovnitř se vlilo světlo. Aelin zamrkala, ale zůstala nehybně ležet.

Už předtím ji zajistili řetězy přímo ve schráně a ona se z toho poučila.

Cairn řetězy beze slova uvolnil.

Byla to pro něj nejnebezpečnější chvíle, předtím, než ji přemístil ke kruhům na oltáři, k nimž ji mohl připoutat. I když měla svázané nohy a ruce, nehodlal nic riskovat.

Dnes tomu nebylo jinak, přestože se tentokrát neobtěžoval s rukavicemi.

Třeba se rozpustily nad plameny v kovovém koši spolu s její kůží.

Cairn ji s trhnutím zvedl a ve dveřích se neslyšně objevil půltucet stráží. V jejich tvářích se nijak neodrážela hrůza nad tím, co jí dělali.

Už ty muže viděla předtím. Na zkrvavené pláži.

„Variku,“ zavelel Cairn a jeden ze strážců vystoupil vpřed. Fenrys nyní stál vedle něj u dveří v podobě vlka velkého jako poník. Varik přiložil Fenrysovi meč ke krku.

Cairn sevřel řetězy a přitáhl si ji k hrudi, když kráčeli ke strážím a vlkovi. „Jen se hni a zemře.“

Nevysvětlovala mu, že má stěží sílu cokoli udělat, natož aby se pokoušela o útěk.

Její tělo zaplavila tíha.

Nevzdorovala, když jí přetáhli přes hlavu černý pytel, zatímco procházeli obloukem dveří. Nebránila se, když prošli chodbou, počítala však kroky a odbočky.

Bylo jí jedno, jestli je Cairn dost chytrý na to, aby ji zmátl tím, že ji povede oklikou, a pokračovala v počítání. Naslouchala prudkému proudu, který s každou zatáčkou sílil. Opar stoupající od řeky jí chladil odhalenou kůži a mokré kameny jí klouzaly pod nohama.

Pak se ocitla na venkovním prostranství. Neviděla ho, ale čerstvý vzduch jí přejížděl po kůži vlhkými prsty a šeptal jí o rozlehlém, širém světě.

Uteč. Teď.

Ta slova byla vzdáleným ševelením.

Nepochybovala o tom, že strážce stále Fenrysovi drží meč u hrdla. Tekla by krev. Fenryse dokonale svazoval Maevin příkaz, ať zůstane na místě, a bránil mu využít podivuhodný dar, jenž mu umožňoval vmžiku překonat krátké vzdálenosti, jako kdyby přecházel z jednoho pokoje do druhého.

Už dávno ztratila naději, že by našel způsob, jak kouzlo využít k tomu, aby je odtud odnesl. Pochybovala, že by zázrakem získal svou schopnost zpět, kdyby ho měl zasáhnout strážcův meč.

Přesto kdyby ten hlas uposlechla a dala se na útěk, stál by jeho život za to, aby vykoupila svůj vlastní?

„Přemýšlíš o tom, že ano?“ sykl jí do ucha Cairn. Navzdory pytli, který ji oslepoval, vytušila, že se usmívá. „Jestli je život toho vlka přiměřená cena za to, že odtud utečeš.“ Zasmál se důvěrně jako milenec. „Zkus to. Uvidíme, jak daleko se dostaneš. Zbývá nám ještě pár minut chůze.“

Nevšímala si ho. A nevšímala si ani hlasu, který jí našeptával uteč, uteč, uteč.

Šli krok za krokem a jí se tou námahou třásly nohy.

Odhadovala, jak dlouho tady byla. Jak dlouho se nemohla pořádně pohybovat navzdory úsilí léčitelů, kteří měli její svaly udržovat při síle.

Cairn ji vyvedl vzhůru po točitém schodišti a ona zalapala po dechu, když mlhu vystřídal chladný noční vzduch, který sladce voněl po květinách.

Květiny stále existovaly. V tomto světě, v tomto pekle se někde rozevíraly květy.

Burácení vody za nimi utichlo do slastně tlumeného hukotu, který záhy vystřídalo veselé zurčení před nimi. Fontány. Do nohou ji zastudily chladné hladké dlaždice a Aelin skrz kápi občas zahlédla mihotavé plameny, které vrhaly zlaté vlny. Lucerny.

Vzduch se zklidnil a znehybněl. Nejspíš dorazili na nádvoří.

Skrz stehna a lýtka jí projel záblesk bolesti, která ji varovala, ať zvolní a odpočine si.

Vtom ji zaplavil svěží vzduch otevřeného prostoru a hluk vody znovu zesílil.

Cairn se zastavil, strhl ji ke svému vysokému tělu a zbraně, jimiž byl opásaný, se zaryly do jejích řetězů i kůže. Oděvy ostatních strážců zašustily, když i oni zůstali stát. Fenrysovy drápy zacvakaly o kámen. Ten zvuk jí měl nepochybně připomenout, že jí zůstává nablízku.

Pochopila, proč jí to naznačoval, když zavrněl ženský hlas, jenž byl současně mladý i starý, pobavený a prázdný: „Sundej jí kápi, Cairne.“

Látka zmizela a Aelin jen párkrát zamrkala, aby si vše podrobně prohlédla.

Už tu jednou byla.

Stála na široké terase nad mohutnou řekou a vodopády a prošla starobylým kamenným městem, které se jí, jak věděla, tyčilo za zády.

I tehdy stanula na stejném místě, tváří v tvář tmavovlasé královně usazené na vyvýšeném kamenném trůnu. Ve vzduchu kolem ženy se vznášely cáry mlhy a na opěradle trůnu seděla bílá sova.

Tentokrát jí u nohou ležel pouze jeden vlk, černý jako noc, černý jako královniny oči, jež se upřely na Aelin a s potěšením se přimhouřily.

Zdálo se, že je Maeve spokojená už jen s tím, že ji Aelin pozoruje. Nechala ji, ať se na ni vynadívá.

Maevin tmavě fialový plášť se za ní třpytil jako mlha a vlečka se táhla po schodech stupínku až k…

Aelin si všimla, co se leskne u úpatí schodů, a ztuhla.

Na Maeviných rudých rtech se objevil úsměv, když mávla rukou bledou jako slonovina. „Začni, Cairne.“

Muž nezaváhal. Přivlekl Aelin k tomu, co leželo na zemi.

Rozbité sklo navršené tak, aby vytvářelo úhledný kruh.

Cairn se před ním zastavil tak, aby první velké střepy ležely palec od Aelininých bosých prstů.

Maeve pokynula černému vlkovi u svých nohou. Vstal, zvedl něco z široké opěrky trůnu a doběhl s tím ke Cairnovi.

„Říkala jsem si, že bych měla alespoň uznat tvé postavení,“ prohodila Maeve s pavoučím úsměvem, který se ani nezachvěl, když Aelin spatřila, co vlk podává strážci vedle Cairna. „Korunujte ji,“ rozkázala královna.

Ve strážcových rukách zářila prastará, lesklá koruna vyrobená ze stříbra a perel a vytvarovaná tak, že připomínala křídla, jež se stýkala nad vyvýšeným středem. Obklopovaly ji špičky z čirých diamantů, které se třpytily, jako kdyby byly v klenotu zachycené měsíční paprsky. Strážce ji Aelin vložil na hlavu.

Aelin překvapila její strašlivá tíha. Studený kov ji tlačil do kůže na hlavě. Koruna byla podstatně těžší, než se zdálo, jako by uvnitř byla z pevného železa.

Byla jen dalším druhem okovů. Vždycky jím byla.

Aelin se ovládla, aby pod ní neucukla a nepokusila se ji setřást z hlavy.

„Mabina koruna,“ sdělila jí Maeve. „Podle práva krve a rodu je to i tvá koruna. Koruna její skutečné dědičky.“

Aelin si jejích slov nevšímala. Hleděla na kruh skleněných střepů.

„Ach, toto,“ poznamenala Maeve, když si všimla, kam se dívá. „Myslím, že víš, co přijde, Aelin divokého ohně.“

Aelin neodpověděla.

Maeve pokývla.

Cairn postrčil Aelin vpřed přímo na sklo.

Střepy jí rozřízly bosé nohy a nová kůže se rozvírala v palčivé agónii.

Aelin se ostře nadechla skrz zuby a polkla výkřik, ale to už ji Cairn donutil padnout na kolena.

Ten náraz jí vyrazil dech. Všechny střepy jí rvaly kůži a zabodávaly se hluboko pod ni.

Nesměla přestat dýchat, za žádnou cenu.

V duchu se tomu snažila uniknout, dostat se pryč a přitom se nadechovala a vydechovala, jako když se vlna stáhne od břehu a opět se k němu vrací.

Pod koleny, lýtky a kotníky se jí lily kaluže tepla a v mlze se rozplývala měděná vůně krve.

Aelin přerývaně dýchala, roztřásla se a z plic se jí dral výkřik.

Kousla se do rtu a zaryla špičáky do kůže.

Nebude křičet. Ještě ne.

Dýchej. Dýchej.

Skousla silněji a v ústech ucítila pachuť krve.

„Škoda, že nemáme obecenstvo,“ usoudila Maeve. Její hlas jako by se nesl z dálky, a přesto byl příliš blízko. „Aelin Nositelka ohně se konečně ozdobila korunou královny víl a klečí mi u nohou.“

Aelininým tělem projel třes. Zachvěla se tak, že se jí sklo zahryzlo do svalů nanovo z jiných úhlů.

Nechala se myšlenkami unášet ještě dál. S každým nádechem unikala k moři, na místo, kde se slova, pocity a bolest měnily ve vzdálený břeh.

Maeve luskla prsty. „Fenrysi.“

Vlk prošel kolem Aelin a posadil se vedle trůnu. Předtím se však podíval na černého vlka. Jen lehce pootočil hlavou.

Černý vlk mu pohled oplatil, chladně a bez výrazu, a Maeve to stačilo k tomu, aby řekla: „Connalle, konečně můžeš svému dvojčeti říct, co sis mu přál sdělit.“

Záblesk světla.

Aelin se nadechla nosem a vydechla ústy. Opakovala to stále znovu a sotva si všímala krásného tmavovlasého vílího muže, který nyní stál na místě vlka. Měl bronzově opálenou pokožku jako jeho dvojče, ale postrádal jeho divokost a poťouchlost, jež bratrovi vyzařovala z tváře. Měl na sobě oděv bojovníka o několika vrstvách, který byl černý oproti šedému, který upřednostňoval Fenrys, a u boků měl zavěšené dvě dýky.

Bílý vlk hleděl vzhůru na své dvojče a neviditelné pouto ho drželo na místě.

„Mluv a nic neskrývej, Connalle,“ vyzvala muže Maeve, které na rtech stále pohrával ten nepatrný úsměv. Sova pálená na opěradle trůnu výjev pozorovala vážnýma očima bez jediného mrknutí. „Ať tvůj bratr ví, že jsou to tvá vlastní slova a já ti nic nenařizuji.“

Cairn postrčil Aelin botou do páteře, takže se mírně pohnula vpřed a nabodla se na střepy o to krutěji.

Ať dýchala sebevíc, nedokázala tu bolest zcela ovládnout a tiše zavzlykala.

Nenáviděla to. Nenáviděla ten zvuk, stejně jako nenáviděla královnu před sebou a sadistu, jenž jí stál za zády. Přesto jí zaúpění unikla, ačkoli nebyla skrz hukot vodopádů téměř slyšet.

Fenrys na ni upřel tmavé oči. Čtyřikrát zamrkal.

Nedokázala mu zamrkání oplatit. Zatnula prsty v klíně a zase je roztáhla.

„Přivodil sis to sám,“ řekl Connall Fenrysovi a bratr znovu upřel pozornost k němu. Jeho hlas byl stejně ledový jako Maevin. „Svou arogancí, nezvladatelnou bezhlavostí. Toto jsi chtěl?“ Fenrys neodpověděl. „Nemohl jsi mi to dopřát – dovolit, abych měl aspoň zlomek z toho pro sebe. Přijal jsi krevní přísahu ne proto, abys sloužil naší královně, ale abych tě pro jednou v tvém životě v něčem nepřekonal.“

Fenrys vycenil zuby, ovšem jeho pohled potemněl čímsi, co připomínalo žal.

Aelin se skrz kolena do stehen přehnala další palčivá vlna. Musela zavřít oči, aby ji dokázala snést.

Vydrží to, nepoddá se tomu.

Její lid trpěl deset let. Nejspíš trpěl i teď. Udělá to pro ně. Přijme bolest a překoná ji.

Ve svém nitru pocítila ozvěnu Connallova zvučného hlasu.

„Jsi hanbou pro naši rodinu a království. Zaprodal ses jako děvka cizácké princezně a kvůli čemu? Když tě královna vyslala zneškodnit Lorcana, snažně jsem tě prosil, aby ses ovládal. Prosil jsem, ať se chováš rozumně. To jsi mi rovnou mohl plivnout do tváře.“

Fenrys zavrčel a ten zvuk musel být součástí nějaké jejich tajné řeči, protože Connall se posupně zasmál. „Odejít? Proč bych měl chtít kdy odejít? A kvůli čemu? Tomuto?“ Aelin i se zavřenýma očima pochopila, že ukazuje na ni. „Ne, Fenrysi. Neodejdu. A ty také ne.“

Vlhký vzduch proťalo tiché zaskučení.

„To už stačí, Connalle,“ prohlásila Maeve. Opět přišel záblesk světla, který pronikl dokonce i temnotou za Aelininými víčky.

Dýchala, dýchala, dýchala.

„Víš, že to můžeš rychle ukončit, Aelin,“ pokračovala Maeve. Aelin ponechávala oči zavřené. „Prozraď mi, kde jsi ukryla klíče Sudby, slož mi krevní přísahu… Pochopitelně to můžeš udělat i v obráceném pořadí.“

Aelin otevřela oči, zvedla spoutané ruce před sebe…

A počastovala Maeve obscénním gestem. Tím nejvulgárnějším a nejoplzlejším, s jakým se kdy na někoho vytasila.

Maeve mírně ztuhl úsměv. „Cairne.“

Než se Aelin stihla nadechnout a sebrat síly, do ramen jí zatlačily ruce a srazily ji dolů.

Už nezvládla křik zadržet.

Ne když ji Cairn svrhl do spalující propasti plné zoufalé bolesti, jež se jí zatnula do nohou a do páteře.

Ach, bohové… Ach, bohové…

Odněkud zdálky zaslechla Fenrysovo zavrčení, které protnulo její křik. Následoval ho Maevin zpěvný hlas: „Velmi dobře, Cairne.“

Tlak na ramenou ustal.

Aelin se sklonila nad koleny. Potřebovala se pořádně nadechnout. Jediný pořádný nádech.

Jenže to nedokázala. Její plíce a hruď se vzmohly jen na krátké chroptivé lapání.

Zrak se jí kalil, před očima jí plavaly mžitky a krev, která jí vytekla pod kolena, jako by se rozmazávala.

Nevzdat se, vytrvat…

„Mé oči mi ráno donesly zajímavou zvěst,“ pronesla nevzrušeně Maeve. „Prý ses nedávno objevila v Terrasenu a sbíráš vojsko, které se chystá do války. Společně s princem Jeřábem a mými dvěma znectěnými válečníky. A samozřejmě se svou obvyklou družinou.“

Aelin si až nyní uvědomila, že se k té myšlence celou dobu upínala.

K tomu zlomku bláhové a ubohé naděje. Ke zlomku naděje, že si pro ni Jeřáb přijde.

Navzdory tomu, že mu to zapověděla. Nařídila mu, aby chránil Terrasen, a přichystala vše, co by mu mohlo pomoci při zoufalém boji proti Morathu.

„Jistě je užitečné mít na své straně měničku, která sehraje tvou roli coby královna,“ řekla zadumavě Maeve. „Ovšem zajímalo by mě, jak dlouho si tu masku dokáže udržet, když nemá tvé zvláštní nadání, které by jí umožnilo spálit morathské legie na popel. Jak dlouho potrvá, než se spojenci, které sis našla, začnou ptát, proč Nositelka ohně nesežehne nepřátele?“

Nebyla to lež. Plán, který vymyslely s Lysandrou, a jeho podrobnosti… Maeve by to nedokázala uhodnout, pokud by to nebyla pravda. Nebo že by jen správně hádala, když tu lež pronášela? Ano… ano, a přesto…

Jeřáb odešel s nimi. Všichni se vypravili na sever a dorazili do Terrasenu.

Dostalo se jim aspoň tohoto malého požehnání. Malého požehnání, i tak ale…

Na skle kolem se třpytila mlha a měsíční světlo a její krev jím klouzala a vytvářela tmavou skvrnu.

„Na rozdíl od Erawana nechci tento svět zničit,“ připomněla jí Maeve, jako kdyby byly jen dvě přítelkyně, které si povídají v jedné z nejvybranějších čajoven ve Zlomuvalu. Pokud tam ovšem ještě nějaké zbyly poté, co město vyplenily voje Černozobých. „Erilea se mi líbí přesně taková, jaká je. A vždy tomu tak bylo.“

Sklo, krev, terasa a měsíční paprsky se Aelin pohupovaly před očima.

„Zažila jsem mnoho válek a vysílala jsem své bojovníky, aby v nich bojovali a ukončovali je. Uvědomuji si, jakou zkázu s sebou boje přinášejí. To sklo, na kterém ležíš, pochází z jednoho z nich. Ze skleněných hor na jihu. Kdysi to byly písečné duny, ale během dávného, krvavého střetu je dračí plameny proměnily ve sklo.“ Pobaveně broukla. „Podle některých je to nejtvrdší sklo na světě. Téměř se nedá zlomit. Napadlo mě, že se svým plamenným odkazem oceníš jeho původ.“

Mlaskla a Cairn byl zase u Aelin a stiskl jí ramena.

Tiskl ji na střepy.

Silněji a silněji. Bohové, bohové, bohové…

Žádní bohové ji však nemohli zachránit. Ne ve skutečnosti.

Její křik se v ozvěně odrážel od skal a vody.

Byla sama. Zůstala v tom sama. Bylo by marné prosit bílého vlka o pomoc.

Ruce na jejích ramenou se rázně odtáhly.

Aelin se zvedal žaludek, v krku ji pálila žluč. Znovu se schoulila nad kolena.

Nevzdat se, vytrvat…

Maeve prostě pokračovala: „Draci tu válku nepřežili a už nikdy znovu nepovstali.“ Výsměšně zkroutila rty a Aelin věděla, že se o to postarala Maeve.

Uštvala a pobila další pány ohně.

Aelin netušila, proč v tu chvíli pocítila záchvěv žalu nad tvory, kteří nežili už bezpočet staletí a které nikdy nikdo znovu nespatří. Proč to v ní probouzelo nevýslovný smutek? Co na tom vůbec záleželo, když její vlastní krev řvala v agonii?

Maeve se otočila ke Connallovi, který zůstal stát ve vílí podobě vedle jejího trůnu a dál na bratra upíral zuřivý pohled. „Občerstvení.“

Aelin klečela na střepech, zatímco královně přinášeli jídlo a pití. Klečela, když Maeve večeřela sýr a kuličky vína a celou dobu se usmívala.

Aelin nedokázala zkrotit třas, který jí lomcoval, ani překonat zdrcující otupělost.

Propadala se čím dál hlouběji do své duše.

Nezáleželo na tom, že ji Jeřáb neosvobodí. Hlavně když ostatní uposlechnou její přání a budou bojovat za Terrasen.

I ona ho bude svým způsobem chránit tak dlouho, jak jen to bude možné. Dlužila to své zemi a nikdy tento svůj dluh nebude moct plně splatit.

Odkudsi z dáli se k ní nesla ozvěna slov a myslí se jí mihla vzpomínka. Nechala se jí odlákat, odvést mimo své tělo.

Seděla vedle otce na schodech vedoucích na otevřené cvičiště v hradu.

Byl to spíš chrám než bojová jáma. Místo bylo obehnané světlými sloupy ošlehanými větrem, které byly po staletí svědky vzestupu nejmocnějších terrasenských bojovníků. V pozdním letním dopoledni tu nikdo nebyl a prostor zalévalo zlaté světlo.

Rhoe Galathynius přejel rukou po kulatém štítu, v jehož tmavém kovu zanechaly dávno minulé hrůzy jizvy a prohlubně. „Jednoho dne,“ řekl její otec, zatímco prstem sledovala jeden z dlouhých šrámů na starobylém povrchu, „tento štít připadne tobě tak, jako byl předán mně a přede mnou tvému prastrýci.“

Pořád se snažila popadnout dech po dnešním výcviku, kterému se věnovali jen ve dvou, jak jí otec slíbil. Jednou týdně jednu hodinu, kterou si pro ni vyhradil.

Otec odložil štít na kamenný schod pod nimi se zazvoněním, které se odrazilo skrz podrážky jejích sandálů. Štít vážil skoro tolik co ona, a otec ho přesto nosil, jako by byl pouhým prodloužením jeho paže.

„A ty,“ pokračoval otec, „stejně jako mnoho slavných žen a mužů z našeho rodu ho budeš používat k obraně našeho království.“ Zvedla oči k jeho pohledné, vážné královské tváři, kterou ještě nepoznamenaly vrásky. „To je tvůj závazek, tvá hlavní povinnost.“ Opřel se rukou o kraj štítu a pro zdůraznění svých slov na něj poklepal. „Musím naši zemi chránit, Aelin. A bránit.“

Přikývla, i když tomu nerozuměla. A otec ji políbil na čelo, jako kdyby zpola doufal, že tomu nikdy ani nebude muset porozumět.

Cairn ji znovu přitiskl na střepy.

Jediný zvuk, který tu zbyl, byl její křik.

„Už mě to nudí,“ poznamenala Maeve a ponechala stříbrný tác s jídlem bez povšimnutí. Naklonila se na trůnu dopředu a sova za ní zašelestila křídly. „Aelin Galathynius, domníváš se, že nepodstoupím nezbytné oběti, abych získala, po čem toužím?“

Aelin zapomněla mluvit. Beztak tu neřekla jediné slovo.

„Dovol mi ti to předvést,“ navrhla Maeve a napřímila se. Fenrysovy oči varovně zaplály.

Maeve mávla slonovinově bílou rukou na Connalla, který stál jako přimrazený vedle trůnu, kde zůstal od okamžiku, kdy královně přinesl pokrmy. „Udělej to.“

Connall tasil dýky zavěšené u opasku a zamířil k Fenrysovi.

Ne.

To slovo se ledově rozeznělo její duší. Dokonce jí vyklouzlo na rty, když škubla řetězy a do nohou se jí zařízly provazy tekutého ohně.

Connall udělal další krok vpřed.

Střepy pod ní škrábaly o sebe a praskaly. Ne, ne…

Connall se zastavil nad Fenrysem. Ruka se mu třásla. Fenrys na něj jen zavrčel.

Connall pozvedl nůž mezi ně.

Nedokázala vyskočit na nohy. Nedokázala se v řetězech zvednout ze střepů. Nemohla dělat nic, nic…

Cairn ji popadl za krk, zabořil prsty do kůže dost na to, aby na ní zanechal modřiny, a natlačil ji zpátky na krví zbrocené střepiny. Ze rtů jí vyrazil nakřáplý zlomený výkřik.

Fenrys. Její poslední pouto se životem, se skutečností…

Connallovo ostří se zalesklo. Přišel jí na pomoc u Mlžných skal. Tehdy se Maeve vzepřel. Třeba to udělá i teď. Třeba jeho nenávistná slova byla pouhý klam…

Ostří bodlo dolů.

Nezasáhlo však Fenryse, ale Connallovo srdce.

Fenrys se k němu vrhl, nebo se o to aspoň pokusil. Rozevřel tlamu v neslyšném křiku a zoufale se snažil skočit k bratrovi, který se zhroutil na dlažbu verandy v kaluži krve.

Sova na Maevině trůně jakoby v hrůze zatřepotala křídly, zato Cairn se tiše zasmál, a ten zvuk se Aelin prohnal kolem hlavy.

Skutečně se to stalo. Muselo to být skutečné.

Jejím tělem projelo cosi chladného a olejnatého. Ruce jí bezmocně poklesly k bokům. Z Connallových očí se vytratilo světlo. Jeho černé vlasy zůstaly rozhozené na podlaze kolem něj jako tmavý protipól krve, jež se mu hrnula z rány.

Fenrys se třásl a Aelin měla pocit, že se také chvěje.

„Poskvrnila jsi něco, co náleželo mně, Aelin Galathynius,“ řekla Maeve. „Je třeba provést očistu.“

Fenrys skučel a stále se snažil doplazit k bratrovi, který ležel mrtvý na zemi. Víly uměly uzdravovat. Snad by se Connallovo srdce dalo scelit…

Connallova hruď se zvedla v krátkém chroptivém nádechu.

A už se znovu nepohnula.

Fenrysovo zavytí protnulo noc.

Cairn pustil Aelin a ta se zhroutila na střepy a v rukách a zápěstích ji bodalo.

Zůstala zpola bezvládně ležet. Koruna se jí svezla z hlavy, odrazila se párkrát od podlahy a pokaždé přitom rozmetla dračí sklo. Zazvonila o dlažbu a kutálela se obloukem přes terasu až ke kamennému zábradlí.

A do řvoucí zlověstné řeky pod ním.

„Nikdo ti nepomůže.“ Maevin hlas byl stejně prázdný jako prostor mezi hvězdami. „A nikdo pro tebe nepřijde.“

Aelin zatnula prsty do prastarého skla.

„Přemýšlej o tom. Dnes v noci o tom přemýšlej, Aelin.“ Maeve luskla prsty. „Tady jsme skončili.“

Cairn uchopil řetězy.

Kolena se jí podlomila a chodidla se jí nanovo rozřízla. Skoro to ani necítila. Necítila téměř nic jiného než zuřivost a ohnivé moře hluboko, přehluboko v srdci.

Když ji ale Cairn zvedl a jeho brutální ruce na ní chlípně spočinuly, udeřila.

Dvě rány.

Zboku mu do krku zabodla střep. Cairn s klením klopýtl vzad a z rány mu vystříkla krev.

Aelin se otočila a sklo jí rozřízlo ztrýzněná chodidla, když druhou rukou vrhla další střep přímo na Maeve.

O vlásek minula. Střep škrábl Maeve do bledé tváře, se zazvoněním se odrazil od trůnu a dopadl kamsi za ni. Sova usazená kousek nad místem, kudy střep prolétl, zavřískla.

Popadly ji drsné ruce. Cairn řval a bez sebe zlostí na ni chrlil Ty malá děvko, ale ona ho neslyšela. Ne když Maeve po líci stékal pramínek krve.

Černé krve, tmavé jako noc.

Krve tmavé jako oči, které na ni královna upřela, když zvedla ruku k tváři.

Aelin zradily nohy a nebojovala se strážemi, když ji vlekly pryč.

Jen mrkla a ta krev se změnila v červenou a páchla po mědi stejně jako její vlastní.

Byl to nějaký klam. Halucinace, další sen…

Maeve se zadívala na šarlatovou skvrnu na bledých prstech.

K Aelin se přihnal onyxový vítr a obtočil se jí kolem krku.

Když ho sevřel, Aelin už nevěděla o světě.

9

Cairn ji připoutal k oltáři a nechal ji tam.

Fenrys se objevil až dlouho potom, co se probrala.

Po nohou a chodidlech, v nichž jí Cairn zanechal střepy, jí dál stékala krev.

Do kamenné síně však nevklouzl vlk, nýbrž muž.

Z každého jeho kroku toho vyčetla víc než z jeho nepřítomného pohledu a ze sinalé barvy jeho jindy nazlátlé pokožky. Hleděl do prázdna, i když se zastavil před oltářem, kde ležela v řetězech.

Aelin nenacházela slova a nebyla si jistá, jestli dokáže vůbec vydat hlásku. Třikrát zamrkala. Jsi v pořádku?

Odpověděl dvojím mrknutím. Ne.

Na jeho tvářích byly ještě patrné slané pramínky.

Řetězy zachřestily, když k němu roztřeseně natáhla prst.

Mlčky ji uchopil za ruku.

I když nejspíš ta slova nemohl za průřezem, jenž tvořil ústa masky, rozpoznat, neslyšně mu řekla: Je mi to líto.

Stiskl jí prsty silněji.

Šedou kazajku měl na vršku rozepnutou. Dost na to, aby pod ní bylo vidět náznak svalnaté hrudi. Jako kdyby se neobtěžoval pořádně si ji zavázat. Jen se chtěl dostat pryč.

Obrátil se jí žaludek, když si uvědomila, co potom musel nepochybně udělat, zatímco tělo jeho dvojčete ještě stále leželo na dlaždicích na terase…

„Nevěděl jsem, že mě tolik nenáviděl,“ zachraptěl.

Aelin mu oplatila stisk.

Zavřel oči a rozechvěle se nadechl. „Propustila mě jen na tak dlouho, abych ti vytáhl střepy z ran. Až skončím, musím… musím se vrátit tam.“ Kývl ke zdi, kde obvykle sedával. Chtěl prohlédnout její nohy, ale ona mu znovu stiskla ruku a dvakrát zamrkala. Ne.

Chtěla, aby v této podobě zůstal o něco déle a mohl truchlit jako muž, ne coby vlk. Chtěla, aby v této podobě zůstal a ona mohla slyšet přátelský hlas, cítit něžný dotek…

Dala se do pláče.

Nedokázala si pomoct. Jakmile jí vyhrkly slzy, nezvládla je zastavit. Nenáviděla každou z nich a stejně tak vlastní rozechvělý dech a každé škubnutí těla, při němž jí nohy i chodidla zaplavovala palčivá bolest.

„Vytáhnu ty střepy,“ řekl a ona mu nedokázala říct, že to není kvůli tomu sklu a kůži rozřezané na kost. Neuměla to vysvětlit.

Jeřáb nepřijde. Nezachrání ji.

Měla by být vděčná. Měla by cítit úlevu. A také ji cítila, jenže… jenže…

Fenrys z brašny s nástroji, kterou Cairn ponechal opodál na stole, vytáhl kleště. „Provedu to co nejrychleji.“

Kousla se do rtu, dost silně na to, aby jí vytryskla krev, a otočila hlavu do strany, když jí vytáhl z kolene první kus skla. Svaly a šlachy se nanovo oddělily.

Chuť soli byla silnější než chuť krve a Aelin poznala, že Fenrys pláče. Pach jejich slz naplnil nevelkou místnost a Fenrys pokračoval v práci.

Žádný z nich neřekl ani slovo.

10

Svět se proměnil v mrznoucí bláto, rudou a černou krev a křik umírajících, jenž stoupal k ledové obloze.

Lysandra během uplynulých měsíců zjistila, že bitvy nejsou uspořádanou, přehlednou záležitostí. Byl to chaos a bolest a nedalo se mluvit o nějakých velkolepých hrdinských soubojích. Jen o ranách jejích drápů, skusu zubů, třískání zprohýbaných štítů a zkrvavených mečích. Zbroj, která kdysi byla snadno rozpoznatelná, záhy pokryla krev a bahno, a nebýt toho, že si nepřítel osvojil tmavou barvu, Lysandra by jen stěží rozeznala spojence od protivníka.

Udržovali linie. Aspoň to jim bylo třeba přiznat.

Štít vedle štítu, bok po boku se na zasněžené pláni, jež se změnila v jámu plnou bahna, střetli s legií, kterou Erawan vyslal na Eldrys.

Aedion zvolil místo, čas i strategii bitvy. Ostatní prosazovali okamžitý útok, ale on nechal morathské proniknout daleko – přímo tam, kde je chtěl mít. Prohlásil pouze, že místo bitvy je stejně důležité jako počty vojáků.

Ta slova samozřejmě nepatřila Lysandře. Poslední dobou na ni skoro nepromluvil.

Teď však rozhodně nebyl čas o tom přemýšlet, natož si to připouštět.

Jejich spojenci a vojáci věřili, že Aelin Galathynius je teprve na cestě k nim, takže na sebe Lysandra mohla vzít podobu přízračného levharta. Ren z Bystřin nechal dokonce vyhotovit zbroj, která kryla levhartovu hruď, boky a slabiny. Byla tak lehká, že ji neomezovala v pohybu, ale dost pevná na to, aby ztlumila tři rány, které Lysandra nestihla zastavit – šíp do boku a dva seky nepřátelského meče.

Všude po těle ji štípala drobná zranění. Srst na tlapách měla slepenou krví poté, co bojovala v předních řadách, kde schytala šrámy od mečů ležících na zemi a zlomených šípů.

Dál se však vrhala do boje a Zkáza odolávala všemu, co proti ní nepřítel vyslal.

Morathských bylo jen pět tisíc.

Jen v tomto spojení působilo směšně, ovšem Aedion a ostatní ho používali.

V porovnání s plnou silou Morathu bylo nepřátel sotva dost na to, aby se dali nazývat vojskem, ale byli dost početní na to, aby představovali hrozbu.

Pro ně, pomyslela si Lysandra, když proběhla mezi dvěma válečníky ze Zkázy a vrhla se na nejbližšího valgského pěšáka.

Ten zvedal meč a chystal se k útoku na vojáka Zkázy před sebou. S tím, jak natočil hlavu, když se rozmáchl mečem, nepostřehl, že se k němu blíží smrt, dokud mu Lysandra nezaťala zuby do obnaženého krku.

Bitva trvala hodiny a ona instinktivně stiskla čelisti a vojákovo hrdlo se jí rozprsklo v ústech jako zralé ovoce.

Ještě než dopadl na zem, už mířila dál. Vyplivla jeho maso do bahna a nechala na postupující Zkáze, ať mu utnou hlavu. Nic nemohlo být vzdálenější životu kurtizány ve Zlomuvalu a ona navzdory smrti, jež ji obklopovala, nemohla říct, že by jí chyběl.

Opodál Aedion křičel rozkazy na levé křídlo. Když se dozvěděli, jak malý voj proti nim Erawan vyslal, nechali část Zkázy odpočívat a doplnili řady vojáky z menších oddílů terrasenských šlechticů a muži prince Galana Ashryvera a královny Ansel z Pustin, kteří očekávali další posily.

Nemuseli nepříteli prozradit, že mají malý oddíl vílích vojáků, jimž veleli princ Endymion a princezna Sellene z rodu Bělotrnů, ani že jsou v jejich řadách Tiší vrazi z Rudé pouště. Aedion během krátké válečné porady, kterou uspořádali po návratu do tábora, prohlásil, že přijde čas, kdy se zapojí do boje v překvapivém útoku. Lysandra byla znavená tím, jak jeho, Rena a Murtaugha nesla bez odpočinku z Bystřin na kraj Orynthu, a tak debatu velitelů jen tak tak poslouchala. Aedion stejně zvítězil.

Tak jako vítězil ve všech sporech – čistě silou vůle a arogance.

Neodvážila se ohlédnout liniemi, aby zjistila, jak si stojí, zatímco bojuje bok po boku se svými muži. Ren vedl pravé křídlo, v němž byla Lysandra. Galan a Ansel veleli levému, Ravi a Sol ze Surie se vrhli do bitvy mezi nimi.

Neodvažovala se zjišťovat, kdo ještě vládne mečem.

Mrtvé spočítají po bitvě.

Už před sebou neměli mnoho nepřátel. Nanejvýš tisícovku. Vojáků za jejími zády bylo podstatně víc.

A tak Lysandra zabíjela dál a na jazyku cítila krev protivníků jako zkažené víno.

Zvítězili, ovšem Aedion si dobře uvědomoval, že jejich úspěch ve střetu s pěti tisíci vojáky by se nemusel hned tak opakovat vzhledem k tomu, že morathské vojsko zatím nedorazilo v plném počtu.

Horečný pocit, jenž je opanoval v boji, nikoho z nich neopouštěl ani hodinu potom, co padl poslední valg, a provázel Aediona až do stanu. Nyní stál s Renem z Bystřin a Ravim a Solem ze Surie u stolu pokrytého mapou.

Netušil, kam se poděla Lysandra. Přežila. Nic víc vědět nepotřeboval.

Nesmyli ze sebe krev a bláto, kterými byli pokrytí doslova od hlavy k patě a už jim zasychaly pod přílbami a zbrojí. Jejich zbraně ležely pohozené na hromadě poblíž vchodu do stanu. Všechny bylo třeba očistit, ale muselo to počkat.

„Jaké máte ztráty?“ zeptal se Raviho a Sola. Surii vládli oba plavovlasí bratři, ačkoli ve skutečnosti byl jejím pánem Sol. Nikdy předtím ve válce nebojovali, přestože byli stejně staří jako Aedion, ovšem dnes se drželi dobře a jejich vojáci také.

Páni Surie přišli o otce před deseti lety, když ho Adarlanští popravili. Jejich matka přežila války i okupaci díky své prohnanosti a skutečnosti, že její přístavní město bylo příliš cenné pro obchodní cesty říše na to, aby bylo zničeno.

Sol se podle všeho velmi podobal vyrovnané, chytré matce.

Rozpustilý a prudký Ravi toho podědil víc po jejich zavražděném otci.

Oba ovšem hluboce a plamenně nenáviděli Adarlan s intenzitou, která se jim odrážela ve světle modrých očích.

Sol, jehož úzká tvář byla potřísněná bahnem, zhluboka vydechl nosem. Aristokratickým nosem, jak ho označoval Aedion, když byli děti. Mladý šlechtic byl vždy spíše učencem než válečníkem, ale zdálo se, že během těch chmurných let pod adarlanskou nadvládou pár věcí pochytil. „Ne mnoho, díkybohu. Nanejvýš dvě stě.“

Jeho tichý tón mohl klamat, jak Aedion zjistil během posledních týdnů. Třeba to byla jeho osobitá zbraň, pomocí níž dokázal ostatní přesvědčit, že je slaboch s laskavým srdcem. Za touto maskou se však skrývala bystrá mysl a ještě bystřejší instinkty.

„A tvé křídlo?“ zeptal se Aedion Rena.

Ren si prohrábl rukou tmavé vlasy, ze kterých mu spadlo zaschlé bahno. „Sto padesát, víc ne.“

Aedion přikývl. Dopadlo to lépe, než čekal. Linie ubránili i díky vojákům Zkázy, které vyslal mezi ostatní bojovníky. Valgové se snažili udržet ve svých řadách pořádek, ale jakmile prolili lidskou krev, ovládla je touha po boji a přestali se ovládat, ať na ně jejich velitelé křičeli sebevíc.

Všichni to byli valgští pohůnci a nebyl mezi nimi jediný princ. Věděl, že to nebylo žádné požehnání.

Uvědomoval si, že těch pět tisíc vojáků, které Erawan vyslal, aby u Iliumu ze zálohy přepadli lodě Galana Ashryvera a pak zaútočili na Eldrys, je mělo jen vyčerpat. Neprovázeli je ilkenové, Černozobé čarodějnice a ani psi Sudby.

Přesto bylo obtížné valgy zabít. Bojovali déle než většina mužů.

Ravi si prohlížel mapu. „Stáhneme se teď zpátky do Orynthu? Nebo se vydáme na hranici?“

„Darrow nám přikázal, abychom se vrátili do Orynthu, pokud to přežijeme,“ namítl Sol a zamračil se na bratra, když z Raviho planoucích očí jasně vyčetl, kam by chtěl bratr zamířit.

Darrow, který byl příliš starý na to, aby mohl bojovat, zůstal v zázemí dvacet mil za jejich ležením. Jeho oddíly měly tvořit další linii obrany, pokud by se pěti tisícům valgů nějak podařilo zničit jednu z nejzkušenějších bojových jednotek v dějinách Terrasenu. Nepochybně již dostal zprávu, že bitva dopadla v jejich prospěch, a nejspíš už zamířil zpět do hlavního města.

Aedion pohlédl na Rena. „Myslíš, že tvůj dědeček dokáže Darrowa a ostatní šlechtice přesvědčit, aby vytáhli na jih?“

Válka vedená radou. Byl to absurdní. Každé rozhodnutí, které přijal, každou volbu místa bitvy si musel prosadit. Musel je přesvědčit, aby ho podpořili.

Jako by vojáci nebojovali za královnu a nepřišli na její zavolání. Jako kdyby Zkáza sloužila někomu jinému.

Ren se s povzdechem zadíval na vysoký strop stanu. Byl to velký přístřešek, ale jinak nezdobený. Neměli čas ani prostředky k tomu, aby ho vybavili jako řádný válečný stan. Uvnitř se nacházelo jen lůžko, pár železných košů s ohněm a tento stůl. Za závěsem vzadu byla měděná vana. Jakmile jednání skončí, Aedion někoho pověří, aby ji pro něj naplnil.

Kdyby tu byla Aelin, mohla by vodu vmžiku zahřát.

Potlačil úzkost, jež mu sevřela srdce.

Kdyby tu byla Aelin, stačilo by, aby vydechla, a z pěti tisíc vojáků, které dnes s vypětím sil pobili, by zbyl jen popel ve větru.

Žádný ze šlechticů okolo se nevyptával, kde je královna a proč se dnes nezapojila do bitvy. Možná k tomu neměli odvahu.

Ren prohlásil: „Pokud vyšleme vojsko na jih bez svolení Darrowa a ostatních šlechticů, dopustíme se zrady.“

„Zrady? Když se zatraceně snažíme zachránit naše vlastní království?“ namítl pobouřeně Ravi.

„Darrow a ostatní bojovali v předchozí válce,“ připomenul Sol bratrovi.

„A prohráli ji,“ nedal se odbýt Ravi. „S těžkými ztrátami.“ Kývl na Aediona. „Ty jsi byl u Theralisu. Viděl jsi ta jatka.“

Pánové Surie neměli v lásce Darrowa ani ostatní lordy, kteří vedli armádu v oné poslední, zoufalé, předem prohrané bitvě. Chyby velitelů měly za následek smrt většiny dvořanů, přátel Sola a Raviho. Šlechtici nebrali zvlášť v potaz to, že Terrasen čelil takové přesile, že nebyla naděje, že by z boje vyšli vítězně.

Ravi pokračoval: „Jsem pro to, abychom vyrazili na jih. Shromáždíme naše vojska na hranici a nedovolíme Morathu, aby se přiblížil k Orynthu.“

„Naši případní spojenci na jihu by tím pádem nemuseli urazit tak dlouhou cestu, pokud by se k nám chtěli připojit,“ dodal Ren.

„Galan Ashryver a Ansel z Pustin se vydají, kamkoli jim řekneme, stejně jako víly a vrazi,“ přesvědčoval je dál Ravi. „Zbytek Anseliny armády pochoduje na sever. Mohli bychom jim zamířit vstříc. Mohli by vyvíjet tlak ze západu, zatímco udeříme ze severu.“

Byl to podnětný nápad a Aedion už o této možnosti uvažoval. Teď ještě aby přesvědčili Darrowa… Zítra chtěl jet do druhého ležení. Snad Darrowa zastihne, než se vrátí do hlavního města. Nejdřív však měl v úmyslu se ujistit, že je postaráno o zraněné.

Jenže se zdálo, že Darrow nechce čekat do rána.

„Generále Ashryvere,“ ozval se zvenku mladý a klidný mužský hlas.

Aedion zabručel, muž, který vstoupil dovnitř, rozhodně nebyl Darrow. Byl vysoký, tmavovlasý a šedooký. Neměl na sobě zbroj a jeho tmavý oděv potřísněný bahnem prozrazoval, že se pod ním skrývá svalnaté tělo. V rukou držel dopis. Prošel s elegantní nenuceností stanem, uklonil se a podal list Aedionovi.

Aedion si dopis převzal. Darrowovou rukou na něm bylo napsané jeho jméno.

„Lord Darrow tě žádá, aby ses k němu zítra připojil,“ řekl posel a kývl k zapečetěnému dopisu. „S celým vojskem.“

„K čemu ten dopis psal, když nám stejně řekneš, co v něm stojí,“ zamumlal Ravi.

Posel na mladého šlechtice vrhl pobavený pohled. „Na to jsem se ho také zeptal, pane.“

„V tom případě žasnu, že tě ještě zaměstnává,“ prohodil Aedion.

„Spíš než o zaměstnání jde o… spolupráci,“ odvětil posel.

Aedion dopis otevřel a přečetl si Darrowův rozkaz. „To jsi letěl, že ses sem dostal tak rychle?“ zeptal se posla. „Vypadá to, že list napsal, ještě než začala bitva.“

Posel se ušklíbl. „Předal mi dva dopisy. Jeden pro případ vítězství a druhý pro případ prohry.“

Ten posel byl poněkud přidrzlý a arogantní na muže, který měl Darrowa poslouchat na slovo. „Jak se jmenuješ?“

„Nox Owen.“ Posel se hluboce uklonil. „Z Perranthu.“

„Slyšel jsem o tobě,“ řekl Ren a znovu si ho bedlivě prohlédl. „Jsi zloděj.“

„Býval jsem zloděj,“ opravil ho Nox a zamrkal. „Teď jsem povstalec a nejspolehlivější posel lorda Darrowa.“ Obratný zloděj by skutečně mohl být prohnaným poslem schopným nenápadně proniknout na nejrůznější místa a zase se dostat pryč.

Aedionovi ale bylo lhostejné, co ten muž dokáže a co ne. „Hádám, že nepojedeš zpátky ještě dnes v noci.“ Posel zavrtěl hlavou. Aedion si povzdechl. „Uvědomuje si Darrow, že naši muži jsou unavení, a i když nám dnešek přinesl vítězství, nebylo zdaleka snadné?“

„To nepochybně,“ odvětil Nox a s lehkým pobavením zvedl tmavé obočí.

„Vyřiď Darrowovi, že může přijet za námi,“ přerušil je Ravi, „místo toho, abychom za ním přesouvali celé vojsko.“

„To setkání je jen záminka,“ pravil Sol tiše. Aedion přikývl. Když Ravi svraštil obočí, jeho starší bratr mu vysvětlil: „Chce se ujistit, že…“ Sol se odmlčel. Uvědomoval si, že zloděj poslouchá každé slovo. Nox se však usmál, jako kdyby i tak pochopil, oč jde.

Darrow se chtěl postarat, aby armádu neodvedli na jih. Zabránil jim v tom rozkazem, ať se dají zítra na pochod.

Ravi zamručel, když konečně pochopil, co mu bratr naznačil.

Aedion a Ren na sebe pohlédli. Lord z Bystřin se zamračil, ale přikývl.

„Odpočiň si, Noxi Owene. Jistě najdeš oheň, kde se budeš moct ohřát,“ sdělil Aedion poslovi. „Vyrazíme za úsvitu.“

Aedion vyslal Kylliana, ať vyhlásí rozkazy. Stany tvořily bludiště plné vyčerpaných vojáků, mezi nimiž sténali zranění.

Aedion se zastavil, aby ty muže pozdravil, položil jim ruku na rameno nebo je slovem povzbudil. Někteří přežijí noc. Mnozí ovšem ne.

Zastavil se i u dalších ohnišť, aby pochválil vojáky, ať už pocházeli z Terrasenu, z Pustin nebo z Wendlynu. S některými se dokonce napil piva nebo s nimi pojedl.

Rhoe ho naučil umění přesvědčit muže, aby ho následovali a umírali pro něj. Bylo v tom ale víc – viděl je jako muže, jako lidi, kteří mají rodiny a přátele a kteří při boji riskují stejně jako on. Ačkoli ho zmáhalo vyčerpání, nebylo mu nijak na obtíž poděkovat jim za jejich odvahu, za jejich meče.

Ovšem nějaký čas to trvalo. Když došel ke Kyllianovu stanu, slunce už bylo za obzorem a blátivé ležení halily stíny mezi ohni.

Elgan, jeden z kapitánů Zkázy, ho poplácal po rameni, když ho míjel, a na vrásčité tváři se mu objevil neveselý úsměv. „Ten první den nebyl nejhorší, štěně,“ zamručel. Takto Aedionovi říkal od prvních dnů, které strávil v řadách Zkázy, a byl jedním z prvních mužů, kteří se k němu nechovali jako k princovi, jenž přišel o království, ale k válečníkovi, který bojoval, aby ho ochránil. Právě Elganovi vděčil za podstatnou část výcviku. I za život vzhledem k tomu, kolikrát ho zachránil moudrostí a hbitým mečem.

Aedion se na stárnoucího kapitána široce usmál. „Bojoval jsi dobře, na dědka.“ Elganova dcera vloni v zimě porodila chlapce.

Elgan zavrčel: „Chtěl bych vidět, jestli se budeš ohánět mečem tak dobře, až budeš v mém věku, hochu.“

Pak odešel k ohništi, u něhož sedělo několik starších velitelů a kapitánů. Když si všimli, že je Aedion pozoruje, pozvedli poháry na pozdrav.

Aedion jen pokývl hlavou a kráčel dál.

„Aedione.“

Ten hlas by poznal, i kdyby byl slepý.

Zpoza stanu vystoupila Lysandra. Oblečení měla zablácené, ale tvář čistou.

Zastavil se a v tu chvíli na sobě pocítil tíži špíny a krve. „Co chceš?“

Nevšímala si jeho tónu. „Zítra bych mohla zaletět k Darrowovi a předat mu od tebe zprávu.“

„Chce, aby se vojsko vrátilo zpátky k němu a společně jsme se vydali do Orynthu,“ sdělil jí Aedion a znovu zamířil ke Kyllianovu stanu. „Neprodleně.“

Zastoupila mu cestu. „Můžu se za ním vydat a vyřídit mu, že si naše oddíly potřebují odpočinout.“

„Pokoušíš se mi znovu vloudit do přízně?“ Byl tak unavený, tak vysílený, že nehodlal chodit kolem horké kaše.

Její smaragdové oči byly chladné jako zimní noc kolem nich. „Kašlu na tvou přízeň. Záleží mi na tom, aby se vojsko nevyčerpávalo zbytečnými přesuny.“

„Jak ses vůbec dozvěděla, o čem jsme hovořili ve stanu?“ Na odpověď přišel sám, jakmile tu otázku vyslovil. Vzala na sebe podobu něčeho malého a nenápadného. Právě proto v mnoha královstvích a na řadě dvorů po měničích pátrali a zabíjeli je. Byli vynikajícími špehy a nájemnými vrahy.

Založila si ruce na hrudi. „Jestli nechceš, abych poslouchala vaše válečné porady, tak mi to řekni.“

Dobře si všiml jejího výrazu a napjatého postoje. I ona byla na pokraji vyčerpání. Nazlátlá pleť jí zbledla a v očích měla uštvaný výraz. Netušil, kde v ležení přespává a jestli má vůbec stan.

Na okamžik se ho zmocnil pocit viny. „Kdyže máme očekávat velkolepý návrat naší královny?“

Stiskla rty a pak odpověděla. „Dnes v noci, pokud to považuješ za moudré.“

„Propásla bitvu a objeví se, jen aby si užívala slavné vítězství? Pochybuji, že by to naše vojáky povzbudilo na duchu.“

„Tak mi řekni, kam mám dorazit a kdy, a já to udělám.“

„Se stejnou slepou poslušností, jakou prokazuješ královně?“

„Neposlouchám rozkazy žádného muže,“ ucedila. „Ale nejsem takový blázen, abych si myslela, že toho o armádách a vojácích vím víc než ty. Mé hrdosti se jen tak nedotkneš.“

Aedion přistoupil o krok blíž. „A ty mé ano?“

„To, co jsem udělala, jsem udělala pro ni a pro toto království. Podívej se na muže okolo, na své muže, podívej se na spojence, které jsme získali, a pověz mi: bojovali by tak dychtivě, kdyby znali pravdu?“

„Zkáza bojovala, i když jsme věřili, že je Aelin mrtvá. Nebyl by v tom rozdíl.“

„Naši spojenci by to mohli vnímat jinak. Stejně jako lid Terrasenu.“ Ani na okamžik neustoupila. „Jen si posluž, trestej mě po zbytek svého života. Klidně i tisíc let, pokud projdeš přerodem.“

Jeho otcem byl Gavriel, takže ta možnost tu byla. Snažil se o tom moc nepřemýšlet. S vílími šlechtici a jejich vojáky nevyjednával víc, než bylo nutné, a oni se povětšinou drželi stranou. Přesto jím nepohrdali pro jeho napůl vílí původ. Podle všeho jim nezáleželo na tom, jaká krev mu proudí v žilách – hlavně že je udrží naživu.

„Už tak máme dost nepřátel,“ pokračovala Lysandra. „Ale pokud si mě opravdu přeješ k nim přidat, posluž si. Toho, co jsem udělala, nelituji a nikdy litovat nebudu.“

„Dobrá.“ Nenapadlo ho, co jiného na to říct.

Změřila si ho bystrým pohledem, jako kdyby odhadovala muže za maskou, kterou jí ukazoval. „Bylo to skutečné, Aedione,“ ujistila ho. „Všechno. Je mi jedno, jestli mi věříš, nebo ne, ale pro mě to bylo skutečné.“

Nedokázal to dál poslouchat. „Musím na další poradu,“ zalhal a obešel ji. „Někam se odplaz.“

Její oči mu prozradily, že ji ranil, avšak rychle to skryla. Byl ten nejbídnější parchant.

Přesto pokračoval v cestě ke Kyllianovu stanu a ona za ním nešla.

Byla neskutečný blázen.

Neskutečný blázen, že vůbec něco řekla, a teď cítila, jak se jí v hrudi něco tříští.

Měla ještě dost hrdosti na to, aby nežebronila. Aby se nedívala, jak Aedion vchází do Kyllianova stanu, a nepřemítala, jestli s ním chce probrat další postup, nebo si chce po všem tom dnešním zabíjení připomenout, jaké to je žít. Nehodlala se poddat slzám, jež ji pálily v očích.

Vydala se k pohodlnému stanu, který jí Sol ze Surie vyčlenil poblíž svého. Byl to laskavý muž s pronikavým úsudkem a neprojevoval zájem o ženy. Jeho mladší bratr Ravi ji okukoval jako všichni muži, držel si však uctivý odstup a mluvil s ní, ne s jejími ňadry, a tak si oblíbila i jeho. Nevadilo jí mít stan mezi jejich.

Vlastně to pro ni byla čest. Potom co musela uléhat do postelí šlechticů a dělat s úsměvem všechno, co po ní chtěli, teď bojovala po jejich boku. A navíc byla sama vznešenou dámou, kterou uznávali páni Surie i lord z Bystřin, ať si Darrow na její titul plival, jak chtěl.

Naplnilo by ji to vděkem, kdyby ji bitva nevyčerpala natolik, že jí cesta zpět připadala nekonečná. Kdyby jí princ-generál nerozerval duši na cáry.

Každý krok pro ni byl namáhavý a boty jí těžkly bahnem.

Zabočila do uličky mezi stany, kde smaragdově zelené zástavy Zkázy vystřídaly dvě stříbrné ryby na jasně tyrkysovém poli, které náležely surijskému rodu. Ještě padesát stop ke stanu a pak si bude moct odpočinout. Vojáci věděli, kdo je. Co je zač. Pokud se po ní ohlédli, nevolali na ni jako muži ve Zlomuvalu.

Lysandra se dovlekla do stanu, proklouzla dovnitř a znaveně a s úlevou si oddechla, když vykročila k lůžku.

Ani si nevzpomněla, že by se měla zout, a propadla se do chladného spánku beze snů.

11

„Jste si tím jistí?“ Chaolovi prudce tlouklo srdce, když se v kajutě, kterou sdílel s Yrene, opřel rukou o stůl a ukázal na mapu, již před ním rozložili Nesryn a Sartaq.

„Vojáci, které jsme vyslechli, dostali pokyny, kde se mají sejít,“ řekl Sartaq, který stál naproti němu za stolem a dosud byl oblečený v rukhinském oděvu. „Byli dost daleko za ostatními, takže tyto informace potřebovali.“

Chaol si promnul bradu. „A víte, kolik jich je?“

„Deset tisíc mužů,“ odpověděla Nesryn, která se opírala o vedlejší stěnu. „Ale nikde jsme nezahlédli legie Železozubých. Jenom pěšáky a asi tisíc jezdců.“

„To jste viděli jen ze vzduchu,“ namítla princezna Hasar a omotávala si konec dlouhého tmavého copu kolem prstu. „Kdo ví, co by se mohlo skrývat v jejich řadách?“

Nemusela dodávat Kolik démonů? Ze všech královských sourozenců to byla právě Hasar, kdo si bral napadení princezny Duvy valgem a vraždu jejich sestry Tumelun nejvíc osobně. Plavila se s nimi, aby pomstila obě sestry a postarala se, aby se něco takového už neopakovalo. Kdyby jejich situace nebyla tolik zoufalá, Chaol by dal jmění za to, kdyby se mohl dívat, jak Hasar dává valgům co proto.

„To jsme nezjistili,“ připustil Sartaq. „Víme jen, kam míří.“

Yrene po jeho boku mu obemkla prsty dlaň a jemně ji stiskla. Dokud se mu do kůže nepřelilo její teplo, neuvědomoval si, jak měl ruku studenou a roztřesenou.

Protože zamýšlený cíl, k němuž nyní armáda mířila severozápadním směrem…

Anielle.

„Tvůj otec se nesklonil před Morathem,“ poznamenala zamyšleně Hasar a přehodila si těžký cop přes rameno vyšívané, nebesky modré kazajky. „Erawana to muselo znepokojovat natolik, že usoudil, že je nutné vyslat vojsko, které ho smete.“

Chaol polkl, aby překonal sucho v ústech. „Jenže Erawan už vyplenil Zlomuval,“ řekl, ukázal na hlavní město na pobřeží a přejel prstem po mapě. „Má pod kontrolou většinu řeky. Proč by místo toho neposlal čarodějnice, aby vyplenily i Anielle? Proč nepošle lodě proti proudu Avery? Proč by hnal armádu tak daleko od pobřeží a zase zpátky?“

„Aby vyklidil cestu jejímu zbytku,“ usoudila Yrene s napjatým výrazem. „Aby zasel co nejvíc hrůzy.“

Chaol vydechl. „Dělá to kvůli Terrasenu. Erawan chce, aby Terrasen věděl, co ho čeká a že si Erawan může dávat načas a plýtvat vojáky na ničení celých území.“

„Má Anielle armádu?“ zeptal se Sartaq, v jehož tmavých očích nebyla stopa strachu.

Chaol se napřímil a zatnul ruku v pěst, jako kdyby tím dokázal zadržet hrůzu, která mu svírala žaludek. Museli si pospíšit. „Ne takovou, která by dokázala vzdorovat deseti tisícům vojáků. Pevnost vydrží odolávat obléhání, ale ne věčně, a obyvatelé města se do ní nevejdou.“ Jen pár, které si jeho otec vybere.

Rozhostilo se ticho a Chaol věděl, že čekají, až promluví. Až položí tu otázku. Nenáviděl každé slovo, jež vypustil z úst. „Stojí za to vylodit se tady a vydat se s vojskem zachránit Anielle?“

Nemohli riskovat tím, že poplují do Avery. V jejím ústí se rozkládal Zlomuval. Budou muset najít místo k vylodění a dát se na pochod do vnitrozemí přes planiny, přes Acanthus, do Dubového hvozdu a k úpatí pohoří Bílého tesáku. Na koni ta cesta trvala dny a jen bohové věděli, za jak dlouho by ji urazilo vojsko.

„Než se tam dostaneme, možná už žádné Anielle nebude,“ podotkla Hasar jemněji, než by se u této princezny s ostrými rysy člověk nadál. Chaol při jejím tónu zkrotil nutkání jim sdělit, že právě proto musejí vyrazit ihned. „Pokud je jižní polovina Adarlanu ztracená, mohli bychom provést vylodění poblíž Meahu.“ Ukázala na město u severní hranice království. „Při postupu se budeme držet při hranici a připravíme se, abychom jim zablokovali cestu.“

„Nebo bychom mohli plout přímo do Terrasenu a proniknout po Florine před brány Orynthu,“ pronesl Sartaq zadumaně.

„V obou případech nevíme, co nás tam čeká,“ namítla Nesryn tiše a její vyrovnaný hlas se rozezněl místností. V mnoha ohledech se z ní stala jiná žena, než byla ta, která se s Chaolem vypravila na jižní světadíl. „Meah možná padl a Terrasen už je třeba obležený. Našim zvědům by trvalo celé dny, než by doletěli na sever, a stálo by je to životně důležitý čas… Pokud by se vrátili.“

Chaol se zhluboka nadechl, aby zklidnil divoký tlukot srdce. Neměl nejmenší tušení, kde by mohl být Dorian ani jestli se s Aelin vypravil do Terrasenu. Vojáci, které vyslechli Nesryn a Sartaq, o něm nic nevěděli. Jak by se jeho přítel rozhodl? V duchu skoro slyšel, jak na něj Dorian ječí za to, že vůbec váhá, a přikazuje mu, aby si přestal lámat hlavu s tím, kam se poděl, a spěchá do Anielle.

„Anielle leží v blízkosti Ferianského průsmyku,“ pravila Hasar. „Ten kontroluje Morath a je dalším táborem Železozubých a jejich wyvernů. Pokud potáhneme s vojsky tak daleko do vnitrozemí, riskujeme, že budeme čelit nejen armádě, která táhne na Anielle, ale i tomu, že nám do zad vpadne letka čarodějnic.“ Podívala se Chaolovi do očí a její výraz byl stejně neoblomný jako její slova. „Získáme něco, když to město zachráníme?“

„Je to jeho domov,“ odpověděla Yrene tlumeným hlasem, který přesto nevyzníval slabě, a nehodlala před nikým z členů královského rodu sklopit hlavu třeba jen o vlásek. „Podle mě je to víc než dostatečný důvod, proč město bránit.“

Chaol jí stiskl ruku pevněji v neslyšném poděkování. Dorian by řekl to samé.

Sartaq si mapu prohlédl znovu. „Avery se poblíž Anielle větví,“ zabručel a přitom prstem sledoval tok. „Stáčí se k jihu ke Stříbrnému jezeru a Anielle a další rameno míří k severu kolem Ferianského průsmyku a pak podél Ruhnnských hor dosahuje skoro k hranicím Terrasenu.“

„Já se v mapách vyznám, bratře,“ ucedila Hasar.

Sartaq si jí nevšímal a opět zachytil Chaolův pohled. V hlubokých, klidných očích mu zajiskřilo. „Až do Anielle se budeme řece vyhýbat, a až zajistíme město, vytáhneme na sever podél Avery.“

Nesryn se odstrčila od zdi a neslyšně přistoupila k princi. „K Ferianskému průsmyku? Pak bychom museli čelit čarodějnicím.“

Sartaq se na ni spiklenecky pousmál. „Dobře že máme ruky.“

Hasar se sklonila nad mapu. „Jestli dostaneme pod kontrolu Ferianský průsmyk, mohli bychom se dopravit až do Terrasenu po pevnině.“ Zavrtěla hlavou. „Ale co loďstvo?“

„Počkají, až se k nim připojí Kashinova flotila,“ řekl Sartaq. „Vezmeme vojáky, darghanské jezdce a ruky a loďstvo počká na zbytek vojska a vysvětlí jim, kde se setkáme.“

Chaol pocítil v srdci záchvěv naděje.

„Pořád ale na vojsko, které táhne do Anielle, ztrácíme týden,“ připomenula Nesryn.

To byla pravda. Nemohou je dohnat včas. Každé zdržení je mohlo stát bezpočet životů. „Musíme je varovat,“ prohlásil Chaol. „Musíme varovat Anielle, aby měli čas se připravit.“

Sartaq přikývl. „Na rukovi tam budu za pár dní.“

„Ne,“ řekl Chaol a Yrene povytáhla obočí. „Pokud mi můžeš vyhradit jednoho ruka s jezdcem, poletím tam osobně. Zůstaň zde a připrav ruky k odletu. Už zítra, pokud to půjde. Nejdéle za den nebo dva.“ Pak pokynul Hasar. „Vyloďte se. Povedeš oddíly do vnitrozemí tak rychle, jak dokážou pochodovat.“

Z Yreniných očí vyčetl znepokojení. Moc dobře věděla, čemu a komu bude v Anielle muset čelit. Takový návrat domů si nikdy nedovedl představit, rozhodně ne za těchto okolností.

„Poletím s tebou,“ rozhodla jeho žena.

Znovu jí stiskl ruku, jako kdyby chtěl říct To mě vůbec nepřekvapuje.

Yrene mu to gesto ihned oplatila.

Sartaq a Hasar přikývli a Nesryn otevřela pusu, jako kdyby chtěla něco namítnout, ale pak také kývla.

Budou muset vyrazit ještě tuto noc pod rouškou tmy. Nalezení Doriana bude muset počkat. Yrene se kousala do rtu. Nepochybně přemýšlela, co si budou muset sbalit s sebou a co řekne ostatním léčitelům.

Modlil se, aby byli dost rychlí. Modlil se, aby přišel na to, co ksakru řekne otci potom, co porušil přísahu, již mu dal. Po tom všem, co je rozdělovalo. A co víc, co řekne matce a už ne tak mladičkému bratrovi, které opustil, když dal před svým prvorozeneckým právem přednost Dorianovi.

Chaol dal Yrene titul, jenž jí po sňatku s ním náležel – lady Westfall.

V duchu se ptal, jak se on sám srovná s tím, že ho budou nazývat lord. Jestli na tom vůbec záleželo vzhledem k tomu, co se teď hrnulo ke Stříbrnému jezeru.

Jestli by na tom vůbec záleželo, když se tam nedostanou včas.

Sartaq položil ruku na jílec meče. „Braň město tak dlouho, jak jen to půjde, lorde Westfalle. Rukové přiletí zhruba den po vás a za týden dorazí pěšáci.“

Chaol podal ruku nejprve jemu a pak Hasar. „Děkuji vám.“

Hasar mu věnovala polovičatý úsměv. „Poděkuješ nám, až zachráníme tvé město.“

12

Všechno. Obětovala pro to všechno a byla za to vděčná.

Aelin ležela ve tmě se železnou deskou jako bezhvězdnou nocí nad sebou.

Probrala se tu. Byla tady… už dlouhý čas.

Tak dlouho, že tu musela vykonat potřebu. Bylo jí to jedno.

Třeba to všechno bylo k ničemu. Královna, jež byla přislíbena.

Jíž byla přislíbena smrt. Měla obětovat vlastní život, aby splatila dluh princezny z dávných dob a zachránila svět.

Jenže to nedokáže. Zklame i v tom, i kdyby přežila Maeve.

I kdyby přežila to, co snad zahlédla skryté pod královninou kůží. Jestli to vůbec bylo skutečné.

Proti Erawanovi neměli valnou naději, ale pokud se měli postavit ještě Maeve…

Tiše plakala a slzy se jí hromadily pod maskou.

Na tom nezáleželo. Nedostane se odsud. Z této rakve.

Nikdy znovu na vlasech neucítí měkké teplo slunce ani vánek s nádechem mořské soli na tvářích.

Nedokázala zastavit nekonečný, neutuchající proud slz. Jako kdyby v okamžiku, kdy viděla, jak Maeve po líci stéká krev, v jejím nitru povolila hráz.

Nezáleželo jí na tom, jestli Cairn vidí její slzy nebo cítí jejich pach.

Ať ji zlomí a zanechá z ní jen střepiny na podlaze. Ať to opakuje zas a znovu.

Nebude se bránit. Neměla v sobě sílu bojovat.

Dveře se se zavrzáním otevřely a zase zavřely. Přiblížily se kradmé kroky.

Příchozí zabušil na rakev. „Jak by se ti líbilo zůstat tu ještě pár dní?“

Přála by si schoulit se do temnoty, jež ji obklopovala.

Cairn přikázal Fenrysovi, ať si venku uleví a vrátí se. V místnosti zavládlo ticho.

Potom se ozvalo tiché zaskřípění. Přejíždělo po víku schrány. Jako kdyby po ní Cairn táhl dýku.

„Přemýšlel jsem, jak ti oplatím tvou opovážlivost, až tě pustím ven.“

Aelin jeho slova ignorovala. Neudělala nic, jen hleděla do tmy.

Byla strašně unavená. Tak strašně unavená.

Pro Terrasen to ochotně podstoupila. To všechno. Zasloužila si zaplatit tuto cenu – pro Terrasen.

Snažila se to napravit. Snažila se, ale selhala.

A byla tak hrozně unavená.

Ohnivé srdce.

Ten šepot k ní dolehl věčnou nocí v zákmitu zvuku, světla.

Ohnivé srdce.

Hlas té ženy byl něžný, láskyplný. Byl to hlas její matky.

Aelin odvrátila tvář. Už jen ten pohyb byl víc, než dokázala snést.

Ohnivé srdce, proč pláčeš?

Aelin se nevzmohla na odpověď.

Ohnivé srdce.

Ta slova ji jemně pohladila po tváři. Ohnivé srdce, proč pláčeš?

A Aelin tomu záblesku vzpomínky zdáli, z hloubi své duše, pošeptala: Protože jsem se ztratila a neznám cestu.

Cairn pořád mluvil a nepřestával přejíždět nožem po víku rakve.

Aelin ho však neslyšela, protože vedle sebe spatřila ležící ženu. Vlastní zrcadlo, nebo spíš odraz tváře, kterou bude mít za několik let. Pokud zůstane tak dlouho naživu.

Propůjčený čas. Každá chvíle jejího života byla pouze vypůjčený čas.

Evalin Ashryver zlehka pohladila Aelin prsty po líci. Přes masku.

Aelin by přísahala, že ten dotek cítí na kůži.

Jsi velice statečná, řekla její matka. Byla jsi statečná tak dlouho.

Aelin nedokázala zastavit neslyšný vzlyk, který se jí prodral do hrdla.

Musíš být ale statečná ještě nějaký čas, mé Ohnivé srdce.

Přitiskla tvář matce do dlaně.

Musíš být statečná ještě nějaký čas a pamatuj…

Matka položila přízračnou ruku Aelin na srdce.

Zde se skrývá síla, na níž záleží. Ať jsi kdekoli, ať se ocitneš jakkoli daleko, toto tě zavede domů.

Aelin dokázala sklouznout rukou k hrudi a přikryla jí matčiny prsty. Na kůži nahmátla jen látku a železo.

Evalin Ashryver ale stále upírala oči do jejích a něhu v nich vystřídal nesmlouvavý výraz, až se leskly jako právě ukutá ocel. Zde se skrývá síla, na níž záleží, Aelin.

Aelin zatnula prsty do hrudi a tiše zopakovala: Zde se skrývá síla.

Evalin přikývla.

Skrz víko se k ní nesly Cairnovy hrozby a jeho nůž nepřestával skřípat.

Evalinin výraz se nezměnil. Jsi má dcera. Potomek dvou mocných rodů. Ta síla tebou proudí. Žije v tobě.

V její tváři planulo odhodlání žen, které tu byly před nimi, včetně té první – královny víl, jejíž oči podědily.

Nevzdávej se.

Pak zmizela jako rosa v ranním slunci.

Ta slova ale zůstala s Aelin.

Zažhnula v ní zářivě jako rozfoukané uhlíky.

Nevzdávej se.

Cairn zaskřípal dýkou po kovu přímo nad její hlavou. „Až tě tou dýkou polechtám tentokrát, čubko, udělám…“

Aelin udeřila rukou do víka.

Cairn se zarazil.

Znovu vrazila pěstí do železa. A pak zase.

Nevzdávej se.

Znovu.

Nevzdávej se.

Zas a znovu.

Až tím celá žila, až jí na tvář padaly kapky krve, které smývaly její slzy, až se z každého úderu do kovu stal bojový výkřik.

Nevzdávej se.

Nevzdávej se.

Nevzdávej se.

Narůstalo to v ní, žhnulo a burácelo a ona se tomu zcela poddala. Zblízka zaslechla tlumenou ránu. Jako by někdo narazil do čehosi dřevěného. A pak se ozval křik.

Aelin bušila pěstí do kovu a píseň v ní tepala a nabírala na síle jako přílivová vlna ženoucí se ke břehu.

„Přineste mi tu gloriellu!“

Ta slova pro ni nic neznamenala. Ten muž byl nicka. A vždycky jí bude.

Stále dokola tloukla do víka. Jejím nitrem bez ustání plála ta píseň ohně a temnoty a šlehala z ní do světa.

Nevzdávej se.

Poblíž cosi zasyčelo a zapraskalo a skrz víko se dovnitř vlil kouř.

Aelin ale dál bušila do kovu. Dál do něj bušila, dokud ji kouř nezačal dusit. Dokud ji jeho sladká vůně nestrhla a neodnesla do spánku.

Když se probudila připoutaná na oltáři, uviděla, co udělala se železnou rakví.

Horní část víka byla prohnutá. Vyčníval z ní velký hrbol a kov byl v tom místě tenký.

Jako kdyby stačilo málo a úplně by ho prorazila.

Na tmavém vrcholku nad spícím královstvím se Jeřáb prudce napřímil.

Ostatní už byli na půl cesty dolů z kopce. Vedli koně po suchém svahu, odkud se měli dostat k akkadijské hranici a poté na vyprahlé pláně.

Ruka mu klesla z opratě.

Muselo se mu to zdát.

Rozhlédl se po hvězdné obloze, dřímajících krajích na obzoru a poté upřel oči na Pána severu nahoře.

Okamžik nato ho to zasáhlo naplno. S řevem to kolem něj vybuchlo.

Cítil ty nárazy stále dokola, jako kdyby byly kladivem bušícím do kovadliny.

Ostatní se k němu otočili.

Ta běsnící nezkrotná píseň se přihnala blíž. Skrz něj.

Poutem mezi ním a Aelin, až do nitra jeho duše.

Byl to řev plný zuřivosti a vzdoru.

Lorcan ze svahu dole zachraptěl: „Jeřábe.“

Bylo to nemožné, zhola nemožné, a přesto…

„Ze severu,“ řekl Gavriel a obrátil svého ryzáka. „Ta vlna se přihnala ze severu.“

Z Doranelle.

Maják v noci. Moc ženoucí se do světa, stejně jako tomu bylo v Zátoce lebky.

Zaplavilo ho to zvukem, ohněm a světlem. Jako kdyby to stále znovu křičelo: Jsem živá, jsem živá, jsem živá.

Pak se rozhostilo ticho. Jako by ten hlas cosi utnulo.

Zadusilo.

Nechtěl myslet na to proč. Duchovní pouto ale zůstalo. Bylo napnuté k prasknutí, ale zůstalo.

A tak po něm poslal vzkaz, se stejnou nadějí, zuřivostí a nepomíjející láskou, kterou cítil u ní. Najdu tě.

Odpověď nepřišla. Nevnímal nic než ševelící temnotu a Pána severu, jenž se třpytil na nebi a ukazoval cestu k severu. K ní.

Pak uviděl, že jeho společníci čekají na rozkazy.

Otevřel ústa, aby je vyslovil, jenže pak se zarazil a zamyslel. „Musíme vylákat Maeve z doupěte, pryč od Aelin.“ Jeho hlas se zvučně nesl mezi ospalým bzučením hmyzu v trávě. „Jen na tak dlouho, abychom pronikli do Doranelle.“ Protože ani spojené síly jich tří by nemusely stačit k tomu, aby Maeve zneškodnili.

„Jestli se dozví, že se blížíme, převeze Aelin pryč místo toho, aby vyrazila proti nám, “ namítl Lorcan. „Takový blázen není.“

Jeřáb se však díval na Elide. Paní Perranthu ho s úžasem sledovala. „Já vím,“ odvětil a v duchu přitom chystal plán, nelítostný a krutý jako moc v jeho žilách. „Proto Maeve vylákáme ven pomocí jiné návnady.“

13

Pavoučice mluvila pravdu.

Manon a Třináctka vyhlížely ze skrýše, již jim poskytovaly skály pokryté ledem na rozeklaném horském vrcholku, do úzkého průsmyku.

Na tábořiště čarodějek v červených pláštích na místě, které před hodinou prověřily Stíny.

Manon se ohlédla přes rameno na Doriana, kterého skoro nebylo vidět, jak tam stál vedle pavoučice, jež si stále ponechávala podobu nenápadné ženy.

Oči té stvůry, temné jako bezedné studny, se setkaly s jejími a vítězoslavně zaplanuly.

Dobrá. Tak tedy Cyrene, nebo jak si říkala, možná bude žít. Manon uvidí, kam je zavede. Morathské zrůdy, o nichž se pavoučice zmínila…

Bude o tom přemýšlet později.

Manon prozkoumala tmavnoucí modrou oblohu. Nikdo se jí na nic nevyptával, když o pár hodin dřív odlétla na Abraxosovi, a žádná čarodějnice z Třináctky se nezajímala, kam se poděla, ani teď, když pozorovaly tábor jejich odvěkého nepřítele.

„Podle toho, co vidíme, jich je nejméně sedmdesát pět,“ broukla Asterin s očima upřenýma na rušné tábořiště. „Zatraceně, co tam dělají?“

To Manon nevěděla. Stínům se to nepodařilo zjistit.

Malá ohniště byla obklopená stany a co chvíli odtud někdo odlétl na koštěti nebo zase přistál. Srdce jí splašeně bilo v hrudi.

Crochanky. Z poloviny to byly její příbuzné.

„Na tvůj povel vyrazíme,“ naznačila jí opatrně Lusk.

Manon se nadechla a zadoufala, že jí vítr prodchnutý sněhem během nadcházejícího setkání i toho, co přijde potom, pomůže zachovat chladnou hlavu a klid.

„Žádné nehty ani zuby,“ nařídila Manon Třináctce. Pak se ještě jednou ohlédla přes rameno na krále a pavoučici. „Můžeš zůstat tady, jestli chceš.“

Dorian se na ni ležérně usmál. „A přijít o všechnu zábavu?“ Přesto jí neunikl lesk v jeho očích – porozumění, něco, co dokázal pochopit jenom on: neměla stanout tváří v tvář nepříteli, nýbrž ženám, jež by mohly být jejím národem. Nenápadně přikývl. „Půjdeme všichni.“

Manon mu kývnutí oplatila. Třináctka vstala společně s ní.

Bylo otázkou chvíle, než se rozezněly varovné výkřiky.

Manon ovšem ponechávala ruce smířlivě pozvednuté, když Abraxos slétl na kraj crochanského tábora. Třináctka a jejich wyverni ji následovali a Vesta přenesla dolů Doriana a pavoučici.

Crochanky na ně se smrtelnou přesností namířily kopí, šípy a meče.

Před ozbrojenou přední linii vyšla tmavovlasá čarodějka s umně kovaným mečem v ruce a upřela zrak na Manon.

Crochanky. Její lid.

Teď by byl vhodný čas pronést řeč, kterou si připravila. Vyjádřit slova, která v sobě po celou dobu držela.

Asterin se k ní otočila a upřela na ni naléhavý pohled.

Jenže Manon nepohnula rty.

Tmavovlasá čarodějka upírala na Manon hnědé oči. Za ramenem se jí leskla vyleštěná hůl. Ne hůl… koště. Za jejím vzdouvajícím se rudým pláštěm se třpytily větve svázané zlatem.

Musela zaujímat vysoké postavení, když měla pruty svázané vzácným kovem. Většina Crochanek používala obyčejné kovy a ty nejchudší jenom provázky.

„Zajímavá náhražka za vaše habrová košťata,“ poznamenala Crochanka. Její družky se tvářily stejně chladně jako Třináctka. Čarodějka se zadívala k Vestinu oři, na němž seděl Dorian a nejspíš všechno pozoroval s tím svým pohledem, ze kterého přímo čišela prohnanost. „Pohybuješ se v zajímavé společnosti, Černozobá.“ Čarodějka se pousmála. „Pokud ovšem váš rod nestihly tak krušné časy, že se musíte o svá zvířata dělit.“

Asterin zavrčela.

Jenže ta čarodějka ji poznala, nebo aspoň klan, z něhož pocházely. Crochanka se obrátila k pavoučí měničce, nasála vzduch a přimhouřila oči. „Vskutku zajímavá společnost.“

„Nechceme vám ublížit,“ prohlásila konečně Manon.

Čarodějka si pohrdavě odfrkla. „Že by nám Bílá démonka nepřišla pohrozit?“

Takže věděla, kdo je Manon. Kdo jsou ony všechny.

„Nebo na těch zvěstech něco je? Prý ses rozkmotřila s babičkou?“ Čarodějka si Manon opovážlivě měřila od hlavy k patě. Byl to troufalejší pohled, než jaký Manon nepřátelům obvykle dovolovala. „Údajně tě osobně rozpárala, ale teď vidím, že jsi živá a zdravá a opět po nás paseš. Třeba nejsou pravdivé ani zvěsti o tom, že jsi opustila vaše řady.“

„Zřekla se své pramáti,“ prohlásil Dorian, sklouzl z Vestina wyverna a klidným krokem zamířil k Abraxosovi. Crochanky vypadaly napjatě, ale nechystaly se zaútočit. „Před měsíci jsem ji vytáhl z moře, když byla na prahu smrti. Viděl jsem úlomky železa, které jí moji přátelé vyjmuli z břicha.“

Crochanka zvedla tmavé obočí a znovu si toho krásného, dvorného muže prohlédla. Možná si všimla, jaká moc vyzařuje z něj i z klíčů, jež měl při sobě. „Kdo vůbec jsi?“

Dorian čarodějce věnoval jeden z těch svých okouzlujících úsměvů a vysekl jí poklonu. „Dorian Havilliard, k tvým službám.“

„Král,“ zamumlala jedna z Crochanek stojící poblíž wyvernů.

Dorian na ni mrkl. „To jsem také.“

Představená kruhu však zkoumavě hleděla na něj a pak na Manon. Na pavoučici. „Zdá se, že nám budete muset něco vysvětlit.“

Manon zacukaly prsty. Nejradši by popadla Ostří vichru, které měla upevněné na zádech.

Dorian ovšem řekl: „Hledáme vás už dva měsíce.“ Crochanky znovu ztuhly. „Ne kvůli krveprolití a honu,“ vysvětlil a slova se z něj linula v melodii výmluvnosti, „ale abychom projednali záležitosti mezi našimi národy.“

Crochanky přešláply a jejich boty zakřupaly na zledovatělém sněhu.

Představená kruhu se zeptala: „Mezi Adarlanem a námi nebo mezi Černozobými a naším lidem?“

Manon konečně seskočila z Abraxose, který nervózně zafuněl, když si prohlížel lesklé zbraně. „Mezi námi všemi,“ odpověděla stroze. Krátce kývla k wyvernům. „Neublíží vám.“ Pokud k tomu nedá rozkaz. Pak by wyverni Crochankám utrhli hlavy, než by stihly tasit meče. „Můžete ustoupit.“

Jedna z Crochanek se zasmála. „Aby na nás vzpomínali jako na blázny, protože jsme ti věřily? To pusť z hlavy.“

Představená kruhu hnědovlasou strážkyni, pohlednou čarodějku s pěknou postavou, která promluvila, umlčela příkrým pohledem. Mladší čarodějka pokrčila rameny a s povzdechem zvedla oči k nebi.

Představená kruhu se otočila k Manon. „Ustoupíme, až k tomu dostaneme rozkaz.“

„Od koho?“ Dorian přelétl zrakem po jejich řadách.

Nastal čas, aby Manon řekla, kdo je. Co je. Aby jim oznámila pravý důvod, proč přišla.

Představená kruhu ukázala ke středu tábořiště. „Od ní.“

Dorian už zdálky obdivoval košťata, na kterých Crochanky rozkročmo seděly, když vzlétaly na oblohu. Ale teď, když jimi byl obklopený… Ty ženy nebyly pouhými mýty. Byly to bojovnice a s radostí by je všechny pobily.

Všude povlávaly krvavě rudé kápě a ostře se rýsovaly proti sněhu a šedým vrcholkům. Ačkoli hodně čarodějek bylo krásných a mělo mladistvý vzhled, spousta z nich se zdála být ve středním věku a některé byly dokonce stařeny. Dorian nedokázal odhadnout, jak staré musely být, aby byly tak vrásčité. Nepochyboval však, že by ho dokázaly snadno zabít.

Představená kruhu ukázala k pečlivě uspořádaným stanům a shromážděné válečnice se rozestoupily. Stěna z košťat a zbraní se leskla ve skomírajícím slunci.

„Nuže,“ pronesl prastarý hlas, když bojovnice ustoupily a odhalily tu, k níž Crochanka ukazovala. Tato čarodějka ještě nebyla sehnutá věkem, ale vlasy už měla bílé. Modré oči však měla jasné jako voda v horském jezeře. „Z lovkyní se stala kořist.“

Stařičká čarodějka se zastavila na kraji davu a prohlédla si Manon. Dorian si všiml, že se jí ve tváři zračí laskavost a moudrost. A ještě něco, snad žal. To mu ovšem nezabránilo v tom, aby sklouzl rukou k hrušce Damarisu, jako kdyby se o ni jen ledabyle opíral.

„Vyhledali jsme vás, abychom si s vámi promluvili.“ Chladný, klidný hlas Manon se nesl nad skalami. „Nechceme vám ublížit.“

Damaris se rozehřál pravdou jejích slov.

„Zcela výjimečně,“ zamumlala hnědovlasá čarodějka, která se ozvala předtím. Představená kruhu ji varovně dloubla loktem.

„Kdo jsi?“ zeptala se Manon stařeny. „Vedeš tyto kruhy?“

„Jsem Glennis. Má rodina sloužila vládcům Crochanek dávno předtím, než jejich město padlo.“ Oči staré čarodějky zaujal pruh červené látky, kterou měla Manon svázaný cop. „Takže tě Rhiannon našla.“

Dorian byl přitom, když Manon Třináctce prozradila pravdu o svém původu i o tom, koho jí babička přikázala zabít v Omeze.

Manon jí pohled neochvějně oplácela, přestože se jí zlaté oči zvláštně zaleskly. „Rhiannon se z Ferianského průsmyku nedostala.“

„Svině,“ vmetla jí do tváře jedna z čarodějek a ostatní se k ní přidaly.

Manon si toho nevšímala a zeptala se staré Crochanky: „Takže jsi ji znala?“

Čarodějky zmlkly.

Stařena sklonila hlavu a v očích se jí znovu objevil zármutek. Dorian nepotřeboval, aby ho Damaris zahřál v dlani, aby poznal, že to, co řekla potom, je pravda: „Byla jsem její prababička.“ Dokonce i svištění větru utichlo. „Tak jako jsem tvoje.“

14

Crochanky ustoupily – na příkaz Glennis, Manoniny údajné prababičky.

Manon chtěla vědět víc o svém rodu, ale Glennis jí mlčky pokynula, ať ji následuje do tábora.

Ohniště mezi bílými stany udržoval nejméně tucet čarodějek a všechny ustávaly v práci, když Manon procházela kolem. Nikdy předtím neviděla Crochanky při každodenní práci, ale teď je mohla pozorovat. Některé se staraly o ohniště, další nosily vědra s vodou nebo dohlížely na těžké kotle, z nichž se linula vůně dušeného masa horských koz se sušenými bylinkami.

Když procházela kolem naježených Crochanek, nevzmohla se na kloudnou myšlenku. Třináctka byla také zticha, na rozdíl od Doriana.

Král s ní srovnal krok a jeho pevné tělo připomínalo hřejivou zeď. „Věděla jsi, že mezi Crochankami ještě žijí tvoji příbuzní?“

„Ne.“ Její babička se o tom při svých posledních posměšcích nezmínila.

Manon pochybovala, že by Crochanky v tomto ležení přebývaly trvale. Bylo by od nich bláhové, kdyby dopustily, aby ho někdo odhalil. Ovšem Cyrene to nějakým způsobem dokázala.

Možná tak, že sledovala pach Manon – tedy jeho část, která odkazovala na spřízněnost s Crochankami.

Pavoučice teď kráčela mezi Asterin a Luskem. Na Dorianovi stále nebylo znát, že by ho nějak unavovalo, že ji musí držet částečně spoutanou, i když pořád svíral jílec meče.

Když na něj ostražitě pohlédla, pustil ho.

„Jak to provedeme?“ zašeptal. „Chceš, abych mlčel, nebo mám stát při tobě?“

„Mou pobočnicí je Asterin.“

„A co jsem potom já?“ Ta nenucená otázka jí přejela po páteři jako ruka. Jako kdyby ji pohladil neviditelnými prsty.

„Jsi král Adarlanu.“

„Měl bych se tím pádem zapojit do vyjednávání?“

„Pokud chceš.“

Vycítila, že je čím dál rozladěnější, a skryla úsměšek.

Dorian ztišil hlas do tlumeného zavrnění. „Víš, co bych teď nejraději udělal?“

Otočila k němu hlavu a počastovala ho nevěřícným pohledem. Král se ale jen uculoval.

„Vypadá to, jako by ses chtěla dát na útěk,“ poznamenal a nepřestával se usmívat. „Vyslala bys tím špatný signál.“

Snažil se ji rozčílit, odvést její pozornost, aby povolila ocelové sevření svého sebeovládání.

„Vědí, kdo jsi,“ pokračoval Dorian. „Tuto část máme za sebou. Teď záleží hlavně na tom, jestli tě přijmou mezi sebe.“ Její prababička nejspíš pocházela z nevládnoucí větve rodu. „Nezdá se, že by sis je mohla získat násilím.“

A voda je mokrá. „Chceš mi snad radit?“

„Ber to jako nápomocný postřeh, který jeden vladař dává druhému.“

Navzdory tomu, kdo je vedl vpřed a současně se jim držel v zádech, se maličko usmála.

Pak Dorian k jejímu překvapení dodal: „Od chvíle, kdy se objevily, jsem začal sbírat svou moc. Stačí, když provedou jeden špatný pohyb, a rozmetám je na kusy.“

Při chladném, nesmlouvaném tónu jeho hlasu jí přejel mráz po zádech. „Potřebujeme je jako spojence.“ Dnes, v tuto noc chtěla udělat vše pro to, aby čarodějky získala na svou stranu.

„Tak doufejme, že nebudu muset magii použít, malá čarodějnice.“

Manon se mu chystala odpovědět, když vtom soumrakem zahřmělo pronikavé a varovné zadunění rohu.

Vzápětí hvězdy s hlasitými údery přikryla mohutná kožnatá křídla.

Tábor byl okamžitě na nohou a kolem zněly výkřiky zvědů hlásících nebezpečí. Třináctka tasila zbraně a obklopila Manon.

Železozubé čarodějnice je našly.

Daleko dřív, než měla Manon v plánu.

Dorian netušil, jak je hlídka Železozubých dokázala objevit. Nejspíš si všimly ohňů.

Když nad tábořištěm přelétlo šestadvacet obřích stínů, přivolal svou magii.

Žlutohnátky. Dva kruhy.

Stařena, která se představila jako Manonina prababička, začala vykřikovat rozkazy a Crochanky ji uposlechly. Vznesly se na košťatech k potemnělému nebi s nataženými luky a obnaženými meči.

Nebylo čas na dohady, jak se je čarodějnicím podařilo najít a jestli nešlo o past nastraženou pavoučicí – rozhodně ne, když uslyšel Manon, jak velí Třináctce, aby zaujaly obranné pozice.

Hbitě jako stíny se hnaly k místu, kde nechaly wyverny, a v ústech se jim přitom leskly železné zuby.

Dorian počkal, dokud Crochanky nebudou dost daleko od něj, a dal průchod své moci v podobě ledových kopí, která se nepřátelům zabodla do nechráněných hrudníků nebo jim potrhala křídla.

Stačila jedna krátká myšlenka, aby uvolnil Cyrene pouta, ovšem nesejmul z ní kouzlo, jež jí znemožňovalo zaútočit. Dopřál jí pouze dost prostoru na to, aby se mohla proměnit a bránit se. Záblesk na druhé straně tábora mu potvrdil, že právě to udělala.

Výslech bude muset počkat.

Manon a Třináctka se mezitím dostaly k wyvernům. Během okamžiku vzlétly a tvorové se s máchnutím křídel vrhli do zmatku na obloze.

Crochanky byly i na košťatech oproti obrovským tělům wyvernů strašně drobné.

A jak se míhaly kolem dvou kruhů Železozubých, vystřelovaly šípy a rozmachovaly se meči, Dorian nedokázal dobře zamířit. Ne když poletovaly kolem wyvernů příliš rychle na to, aby je stíhal sledovat. Někteří wyverni zařvali a spadli z oblohy, ale hodně jich zůstalo ve vzduchu.

Glennis křičela rozkazy ze země. Ve vrásčitých rukách držela velký luk a cílila na oblohu.

Nad hlavami se jim vznášel wyvern. Byl tak nízko, že jeho ostnatý jedovatý ocas srážel jeden stan za druhým.

Glennis vypustila šíp a Dorian k němu přidal své kouzlo

Kopí z pevného ledu mířilo zvířeti přímo na holou skvrnitou hruď.

Šíp i ledový oštěp zasáhly cíl a k zemi vystříkla černá krev. Wyvern i s jezdkyní narazili do jedné z hor a zhroutili se po srázu dolů.

Glennis se spokojeně zazubila a její věkovitá tvář se rozjasnila. „Já ho zasáhla první.“ Opět natáhla tětivu. I tváří v tvář útoku ze zálohy si počínala s lehkostí.

„Škoda, že nejsi moje prababička,“ zamumlal Dorian a přichystal se k dalšímu útoku. Bude se muset mít na pozoru, protože zezdola se Třináctka až příliš podobala Žlutohnátkám.

Ovšem Třináctka jeho ohledy a ani pomoc nepotřebovala.

Vrhly se na Žlutohnátky, narušily jejich voj a rozdělily je.

Žlutohnátky měly výhodu překvapivého útoku, jenže členky Třináctky byly vynikající válečnice.

Crochanky se řítily z nebe po zásahu wyverními ocasy opatřenými děsivými hroty. Některé na zem ani nedopadly, protože je zachytily gigantické čelisti, ze kterých už se nevynořily.

„Ústup!“ Rázný povel Manon protnul všechen ten chaos. „Zaujměte pozice nízko nad zemí!“

Ten rozkaz nebyl určený Třináctce, nýbrž Crochankám.

„Uposlechněte její rozkaz!“ zaburácela Glennis, která si nepochybně zesílila hlas kouzlem.

Crochanky se vmžiku rozlétly zpět a vytvořily ve vzduchu nad stany spořádaný oddíl.

Sledovali, jak Abraxos roztrhl hrdlo dvakrát tak velkému samci a Manon probodla obličej jeho jezdkyni. Dívali se, jak zelenooká démonická dvojčata mezi sebe dostala trojici wyvernů a nahnala je proti horskému úbočí. Viděli, jak Asterinina modrá samice strhla jezdkyni ze sedla a vzápětí přervala páteř wyvernu letícímu pod ní.

Třináctka se proháněla mezi shromážděnými útočnicemi a žádná z jejích členek neminula cíl.

Žlutohnátky takto zorganizované nebyly.

Strážkyně, které se pokusily Třináctce dostat z cesty, aby mohly zaútočit na Crochanky dole, přivítala salva šípů.

Tu by wyverni možná přežili, ovšem jejich jezdkyně ne.

Stačilo pár obratných manévrů a wyverni bez jezdkyní skončili s rozseklými krky, z nichž crčela krev, načež se zřítili na blízké hory.

Dorian ve skrytu duše pociťoval směs lítosti, strachu a zuřivosti.

Kolik z nich by mohlo být jako Abraxos, kdyby měli jezdkyně, které by je milovaly?

Bylo překvapivě těžké vyslat kouzlo proti wyvernovi, kterému se podařilo dostat nad tábor a s dalším wyvernem za ocasem zamířil rovnou ke Glennis.

Dorian jeho smrt neprodlužoval. Zlomil mu vaz šlehnutím magie, po němž musel zalapat po dechu.

Zaútočil magií na druhého wyverna a i s ním to skoncoval stejně rychle. Neviděl však třetího a čtvrtého, kteří vpadli do tábora, ničili stany a chňapali čelistmi po všem, co se jim připletlo do cesty. Crochanky s křikem umíraly.

Jenže vtom se objevila Manon. Abraxos se hbitě, rychle přihnal a Manon usekla hlavu nejbližší jezdkyni. Strážkyni z klanu Žlutohnátek z tváře nezmizel šokovaný výraz, ani když jí hlava odlétla z ramen.

Dorianova magie zeslábla.

Uťatá hlava dopadla na zem nedaleko něj a odkutálela se.

Najednou měl před očima místnost s rudou mramorovou podlahou potřísněnou krví, kde bylo slyšet jen dutý náraz hlavy na kámen a jeho křik.

Neměla jsem tě milovat.

Žlutohnátčina hlava se zastavila kousek od jeho bot a na sníh a hlínu se vyřinula modrá krev.

Neslyšel, jak se čtvrtý wyvern žene k němu. Bylo mu to jedno.

Manon ječela jeho jméno a Crochanky vystřelily šípy.

Oči mrtvé strážkyně hleděly do prázdna.

Náhle se před ním rozevřela obří tlama. Wyvern doširoka roztáhl čelisti.

Manon znovu vykřikla jeho jméno, ale on se nedokázal pohnout.

Wyvern se snesl dolů a Doriana obklopila tma, když ho čelisti sevřely.

Pak naplno osvobodil svou magii.

V jednom okamžiku ho wyvern celého pohltil a jeho páchnoucí dech zamořil vzduch.

V dalším už netvor ležel na zemi a z jeho mrtvoly se kouřilo.

Kouřilo se z něj kvůli tomu, co mu Dorian udělal.

Ne jemu, sám sobě.

Změnil své tělo v prudký plamen tak žhavý, že propálil wyvernovy čelisti i hrdlo a prošel jeho tlamou, jako by byla pouhou pavučinou.

Jezdkyně přežila dopad a tasila meč, ale příliš pozdě. Glennis jí probodla šípem krk.

Rozhostilo se ticho. Dokonce i hluk bitvy na nebi ustal.

Třináctka přistála, potřísněná modrou a černou krví, jež se tolik lišila od Sorschiny rudé krve… od jeho vlastní rudé krve.

Za ramena ho chytly ruce se železnými nehty a zlaté oči se upřely do jeho. „Pomátl ses?“

Jen se ohlédl k hlavě Žlutohnátky, která zůstala pár stop od něj. Manon se podívala stejným směrem. Semkla rty, pustila ho a rázně se obrátila ke Glennis. „Vyšlu své Stíny, aby našly ostatní.“

„Přežil někdo z nepřátel?“ Glennis obhlédla prázdné nebe. Ani ona, ani Crochanky, které spěchaly na pomoc zraněným, na sobě nedaly znát, že by je jeho magie překvapila nebo šokovala.

„Všichni jsou mrtví,“ odpověděla Manon.

Ovšem vzápětí se k ní s taseným mečem přihnala tmavovlasá Crochanka, která je oslovila jako první. „To jsi udělala ty.“

Dorian popadl Damaris, ale nepokusil se ho vytáhnout z pochvy. Manon před čarodějkou nehodlala ustoupit. „Máš na mysli to, že jsem vám zachránila život? No to bych řekla.“

Čarodějnice ucedila: „Přivedla jsi je sem.“

„Bronwen,“ varovala ji Glennis a přitom si utírala modrou krev z obličeje.

Mladá čarodějka se naježila. „Podle tebe je to jenom náhoda, že útok přišel, jen co sem dorazili?“

„Bojovali s námi, ne proti nám,“ odvětila Glennis. Otočila se k Manon. „Můžeš odpřisáhnout svou nevinu?“

Manoniny zlaté oči zaplanuly ve světle ohně. „Ano. Přísahám, že jsem je sem nepřivedla.“

Glennis přikývla, avšak Dorian zíral na Manon.

Damaris studil jako led. Chlad zlaté rukojeti ho bodal do kůže.

Glennis to podle všeho stačilo a znovu přikývla. „Promluvíme si… později.“

Bronwen plivla na zakrvácenou zem a zlostně odešla.

Byla to lež. Manon lhala.

Podívala se na něj se zvednutým obočím, jenže Dorian se odvrátil. Musel se s tou skutečností – s tím, co udělala – srovnat.

Kolem se začaly ozývat rozkazy, tábor se dal do pohybu, když čarodějky sbíraly zraněné a padlé. Dorian jim pomáhal, seč mohl, a uzdravoval ty, které nejvíc potřebovaly pomoc. Z otevřených hlubokých ran mu na ruce vytékala modrá krev.

Její teplo však necítil.

15

Byla lhářka a vrah, a než to skončí, nejspíš se v tom ještě utvrdí.

Manon však toho, co udělala, nelitovala. Nemohla si lítost dovolit. Ne když čas hrál proti nim a na jejích bedrech spočívala veliká odpovědnost.

Během dlouhých hodin, kdy opravovali tábor a pomáhali Crochankám, Manon pozorovala ledovou oblohu.

Osm mrtvých. Mohlo to dopadnout hůř, podstatně hůř. Životy oněch osmi Crochanek si však ponese s sebou a zjistí, jak se jmenovaly, aby na ně mohla vzpomínat.

Manon prožila dlouhou noc, kdy s Třináctkou odnášela mrtvé wyverny a Žlutohnátky do jiné části hor. Země byla příliš tvrdá na to, aby je mohly pohřbít, hranice by snadno přilákaly pozornost, a tak je zahrabaly do sněhu. Neodvážila se požádat Doriana o pomoc.

Viděla výraz v jeho očích. Jako kdyby to věděl.

Manon hodila na zem ztuhlé tělo Žlutohnátky. Strážkyně už měla modré rty a v plavých vlasech kousky ledu. Asterin urostlou jezdkyni přitáhla za boty k sobě a pak ji bez velkých cirátů zanechala ve sněhu.

Manon si ale prohlížela jejich mrtvé tváře. I je obětovala.

Obě strany konfliktu. Oba své rody.

Všichni prolijí krev a příliš mnoho z nich zahyne.

Přijala by je Glennis? Možná, ale ostatní Crochanky by to podle všeho neudělaly.

Pravda byla taková, že neměli čas na to, aby si je mohli získat. Proto se uchýlila k jediné účinné strategii, kterou znala – k bitvě. O pár hodin dřív odlétla na místo, kolem něhož, jak věděla, měla prolétnout hlídka Žlutohnátek. Zůstala tam, dokud silný severák nezavál její pach na jih, a pak nezbývalo než čekat.

„Znala jsi je?“ zeptala se Asterin, když Manon dlouze hleděla na tělo padlé strážkyně. Kus od nich wyverni mávali křídly, aby na mrtvé nahnali velké kupy sněhu.

„Ne,“ řekla Manon. „Neznala.“

Když se vrátily do tábořiště Crochanek, už svítalo. Oči čarodějek, které po nich pár hodin předtím dštily plameny, je nyní obezřetně pozorovaly a už méně bojovnic sáhlo po zbraních, když Třináctka zamířila k velké ohništní jámě obehnané kruhem kamenů. Tento oheň byl největší v celém táboře a nacházel se přímo v jeho středu. Glennisino ohniště.

Stařena stála před ním a ohřívala si sukovité, zakrvácené ruce. Dorian seděl poblíž ní, a když zachytil Manonin pohled, vyčetla z jeho očí odsouzení.

Ten rozhovor si budou muset nechat na později.

Manon se zastavila pár kroků od Glennis a Třináctka se seřadila okolo ohně. Prohlížely si pět stanů kolem a kotlík bublající uprostřed plamenů. Crochanky za nimi pokračovaly v opravách a v péči o nemocné – a neustále měly všechny čarodějnice pod dohledem.

„Najezte se,“ vyzvala je Glennis a ukázala na bublající kotlík. Voněla z něj kozí dušenina.

Manon raději nic nenamítala a poslechla ji. Vzala si jednu z hliněných misek u ohniště. Byl to další projev důvěry – pojíst jejich krmi. Přijmout ji.

A tak to Manon udělala. Zhltla pár soust a Dorian ji napodobil. Zatímco jedli, Glennis se posadila na kámen a povzdechla si. „Je to už víc než pět set let, co spolu Železozubá čarodějnice a Crochanka jedly a v míru spolu pohovořily. Změnili to možná jen tvá matka a otec.“

„Nejspíš ano,“ souhlasila Manon poklidně a na chvíli ustala v jídle.

Navzdory bitvě a vyčerpávající noci se koutky stařeniných úst pozvedly v úsměvu. „Byla jsem babička tvého otce,“ vysvětlila nakonec. „Porodila jsem tvého dědečka. Stal se druhem crochanské královny, která zemřela, když dala život tvému otci.“

To byla další věc, kterou zdědily po vílách – potíže s početím a smrtelné nebezpečí spojené s porodem. Bohyně tří tváří tak udržovala svět v rovnováze a zabraňovala tomu, aby ho nezaplavilo příliš mnoho nesmrtelných dětí, které by pohltily všechny zdroje.

Manon se rozhlédla po napůl zbořeném táboře.

Stařena vyčetla otázku v jejích očích. „Naši muži se zdržují doma, kde jsou v bezpečí. Tento tábor slouží jako základna, když vyřizujeme své záležitosti.“ Crochanky vždy rodily víc synů než Železozubé a přijaly vílí zvyk vybírání životních druhů – ačkoli nešlo o skutečné pouto druha a družky, bylo to alespoň pouto spřízněných duší. Manon to odjakživa považovala za nezvyklé a podivné. Zbytečné.

„Když se tvá matka nevrátila, tvůj otec byl požádán, aby se spojil s jinou čarodějkou. Byl totiž posledním potomkem crochanského vládnoucího rodu, a pokud byste ty a tvá matka nepřežily porod, odkaz našich královen by zemřel spolu s ní. Nevěděl, co se s vámi stalo. Jestli jste naživu, nebo ne. Netušil ani, kde vás má hledat. Proto souhlasil, že se ujme této povinnosti a pomůže svému umírajícímu lidu.“ Prababička se smutně usmála. „Všichni, kdo Tristana znali, ho milovali.“ Tristan. Tak se jmenoval. Zjistila to vůbec její babička, než ho zabila? „Tu mladou čarodějku vybrali zvlášť pro něj, ale on ji nemiloval. Ne když našel svou pravou družku v tvé matce a stala se písní jeho duše. Snažil se však vztah udržet a jeho plodem byla Rhiannon.“

Manon ztuhla. Jestli tu byla Rhiannonina matka…

I nyní stařena z jejího výrazu uhodla, na co se chce zeptat.

„Před lety ji v říčních krajinách Melisande zabila strážkyně z rodu Žlutohnátek.“

Manon se na okamžik zastyděla nad úlevou, kterou při jejích slovech pocítila. Znamenalo to, že ji nečeká setkání s ní a nebude ji muset prosit za odpuštění, čemuž by se jinak nevyhnula.

Dorian odložil lžíci. Bylo to elegantní ledabylé gesto, když uvážila, že před pár hodinami zabil wyverna. „Jak je možné, že crochanský rod přežil? Podle pověstí byli všichni povražděni.“

Glennis se opět posmutněle usmála. „Za to můžeš poděkovat mé matce. Nejmladší dcera Rhiannon Crochanské během obléhání Města čarodějnic porodila. Když Železozubé rozdrtily naše vojsko a jediné, co zadržovalo jejich legie, byly městské hradby, Rhiannon, která ztratila mnoho dětí a vnoučat i druha, jehož čarodějnice přibily k hradbám, nechala heroldy rozhlásit, že se dítě narodilo mrtvé, aby Železozubé nezjistily, že jedna z Crochanek možná přežila. Tu noc, předtím než Rhiannon zahájila třídenní bitvu proti velkým čarodějnicím klanů Železozubých, má matka malou princeznu potají odnesla na koštěti.“ Stařena ztěžka polkla. „Rhiannon byla její nejbližší přítelkyní, téměř sestrou. Má matka chtěla zůstat s ní a bojovat až do konce, ale Rhiannon ji požádala, ať to udělá pro svůj lid. Pro náš lid. Matka byla až do smrti přesvědčená, že se Rhiannon vydala hájit brány proti velkým čarodějnicím, aby odvedla jejich pozornost a ona mohla dostat poslední crochanskou dědičku do bezpečí, zatímco se Železozubé budou soustředit na bitvu.“

Manon pořádně nevěděla, co na to říct. Jak vyjádřit emoce, které se v ní svářely.

„Sama se můžeš přesvědčit, že máš v táboře pár sestřenic,“ pokračovala Glennis.

Asterin se zatvářila napjatě, stejně jako Edda a Šípek, které postávaly na kraji ohniště. Byly to Manoniny příbuzné z rodu Černozobých. Nepochybně byly připravené bojovat za to, aby si tuto výsadu udržely pouze pro sebe.

„Bronwen,“ řekla stařena a ukázala na tmavovlasou představenou kruhu s koštětem svázaným zlatem, která nyní ze stínů vedle ohně pozorovala Manon a Třináctku, „je také má pravnučka. Tvá nejbližší sestřenka.“

V Bronwenině tváři nebyl ani náznak vlídnosti, a tak se ani Manon nenamáhala s přátelským výrazem.

„Byly si s Rhiannon blízké jako sestry,“ dodala tiše Glennis.

Manon se musela hodně přemáhat, aby se nedotkla útržku rudého pláště na konečku copu.

Dorian, ať Temnota obejme jeho duši, se vložil do jejich rozhovoru: „Vyhledali jsme vás z jistého důvodu.“

Glennis si pět začala ohřívat ruce. „Předpokládám, že jste nás přišli požádat, abychom vás podpořily ve válce.“

Manon na ni příkře pohlédla. „Je to tak. Potřebujeme vás a všechny Crochanky, které se rozptýlily všude po světě.“

Jedna z Crochanek ve stínech vyprskla smíchy. „To mě podrž.“ Ostatní se uchechtly spolu s ní.

Glennis však nespouštěla modré oči z Manon. „Od pádu Města čarodějnic jsme nepostavily vojsko. Možná zjistíš, že to je obtížnější úkol, než bys čekala.“

„A co kdyby je do boje povolala jejich královna?“ zeptal se Dorian.

Sníh zakřupal pod ráznými kroky a najednou u nich stála Bronwen a hnědé oči jí plály. „Neodpovídej, Glennis.“

Taková neúcta a neformálnost vůči starší…

Bronwen upřela rozhořčený pohled na Manon. „Nejsi naše královna, ať tvá krev vypovídá o čemkoli. Bez ohledu na tuto drobnou potyčku. Nepodléháme ti a nikdy nebudeme.“

„Právě vás odhalil Morath,“ odpověděla Manon nevzrušeně. Očekávala takovou reakci. „A najde vás znovu. Ať to potrvá měsíce nebo rok, najdou vás. Ale to už nebude naděje na to, že byste jeho vojsko mohly porazit.“ Ponechávala ruce u boků a odolávala nutkání tasit železné spáry. „V Terrasenu se shromažďují vojska z mnoha království. Přidejte se k nim.“

„Terrasen nám před pěti sty lety nepřišel na pomoc,“ dodal další hlas. Přibližoval se. Byla to ta hezká hnědovláska. I ona měla proutky na koštěti svázané vzácným kovem, oproti Bronweninu zlatu to bylo stříbro. „Nechápu, proč bychom se měly obtěžovat jim teď pomáhat.“

„Myslela jsem, že jste svatouškovské dobrodějky,“ odvětila sladce Manon. „A jako takové budete tuto příležitost brát všemi deseti.“

Mladá čarodějka se zatvářila sveřepě, ovšem Glennis zvedla seschlou ruku.

Bronwen se tím však nedala odradit, změřila si Manon pohledem a ucedila: „Nejsi naše královna. Nikdy nebudeš létat po našem boku.“

Poté spolu s mladší čarodějkou spěšně odešly a crochanské strážkyně stojící u ohniště se rozestoupily, aby je nechaly projít.

Manon si všimla, že se Glennis tváří poněkud rozpačitě. „Jak vidíš, v naší rodině není nouze o horké hlavy.“

Nemilosrdné.

To, co Manon večer udělala, když přivedla do tábora Železozubé… Dorian pro to nenašel jiné slovo než nemilosrdné.

Nechal Manon s její prababičkou a Třináctkou, která přihlížela jejich rozhovoru, a vydal se vyhledat pavoučici.

Našel ji tam, kde ji nechal. Krčila se ve stínech jednoho ze stanů dál od středu tábora.

Vrátila se do lidské podoby. Vlasy měla rozcuchané a byla zahalená v crochanském plášti, jako kdyby se nad ní někdo slitoval. A neuvědomil si, že hlad v Cyreniných očích nevyvolala dušenina.

„Odkud se ta tvá schopnost měnit podobu bere?“ zeptal se, když se před ní zastavil s rukou na Damarisu. „Z tvého nitra?“

Pavoučí měnička na něj zamrkala a pak vstala. Kdosi jí věnoval i obnošenou hnědou halenu, kalhoty a boty. „Předvedl jsi opravdu působivé kouzlo.“ Usmála se a odhalila malé ostré zuby. „Byl by z tebe mocný král. Nikdo by se ti neodvážil postavit. Nemohli by se s tebou měřit.“

Dorian neměl chuť se jí svěřovat, že si není jistý, jakým králem by chtěl být, pokud se mu podaří přežít tak dlouho, aby získal zpět trůn. Dobrým začátkem by bylo stát se pravým opakem otce.

Snažil se působit uvolněně, když se jí znovu zeptal: „Odkud v sobě bereš schopnost proměny?“

Cyrene naklonila hlavu, jako kdyby něčemu naslouchala. „Když se magie vrátila, byl to zvláštní pocit zjistit, že v sobě mám nové místo, smrtelný králi. Zjistit, že ve mně vzklíčilo něco nového.“ Sklouzla malou rukou k břichu, přímo nad pupek. „Malé semínko moci. Rozhodnu se proměnit, představím si, čím bych se chtěla stát, a proměna začne nejprve tady. Ten žár vždycky vychází odtud.“ Pavoučice na něj upřela oči. „Pokud chceš něčím být, králi bez koruny, tak tím buď. To je tajemství měničských proměn. Buď tím, kým si přeješ se stát.“

Dorian měl co dělat, aby neprotočil panenky, i když ho Damaris začal hřát v ruce. Buď tím, kým si přeješ se stát – to se snadno řekne. Obzvlášť když člověka tíží břímě koruny.

Dorian si položil ruku na břicho, na vrstvy oblečení a plášť. Cítil jen pevné svaly. „Tak to děláš, když se chceš proměnit? Nejdřív myslíš na to, čím se chceš stát?“

„Více, či méně. Potřebuji si v duchu vytvořit zřetelný obraz, jinak se mi to nepodaří.“

„Takže se nedokážeš změnit v něco, co jsi nikdy neviděla?“

„Mohu si vymýšlet určité rysy – barvu očí, postavu, vlasy –, ale ne samotnou bytost.“ Zkroutila rty do odporného úsměvu. „Použij svou úchvatnou magii. Změň své líbezné oči,“ vyzvala ho. „Změň jejich barvu.“

Bohové ho zatraťte, rozhodl se to zkusit. Představil si hnědé oči. Pomyslel na Chaolovy bronzové oči, rozohněné potom, co se spolu cvičili v boji. Ne na to, jak vypadaly, než se jeho přítel vydal na jižní světadíl.

Podařilo se Chaolovi najít lék? Přesvědčili s Nesryn khagana, aby jim poslal pomoc? Jak by ho Chaol vůbec dokázal najít? Jak by zjistil, co se s nimi všemi stalo, když se vypravili do všech koutů světa?

„Příliš přemýšlíš, mladý králi.“

„Lepší je přemýšlet příliš než málo,“ zamumlal.

Damaris začal znovu hřát a on by přísahal, že to byl projev pobavení.

Cyrene se zachechtala. „Nepřemýšlej nad barvou očí. Požaduj ji.“

„Jak ses to dokázala naučit, když ti nikdo neradil?“

„Ta moc je nyní ve mně,“ odvětila pavoučice jednoduše. „Naslouchej jí.“

Dorian k ní vyslal úpon magie, jenž se vlnil jako had. Pavoučice ztuhla. Jeho kouzlo se jí však jen zlehka dotklo, jemně a zvídavě jako kočka. Syrová magie, které mohl dát jakoukoli podobu si bude přát.

Přiměl ji natáhnout se k Cyrene a najít v jejím nitru zrnko moci, aby si ho osvojil.

„Co to děláš?“ vydechla pavoučice a nepokojně přešlápla.

Jeho magie ji obklopila a on to ucítil… všechny ty odporné, hrůzné roky jejího života.

Všechny…

Vyschlo mu v ústech. Z pachu magie, kterou odhalil, se mu do krku nahrnula žluč. Nikdy na ten smrad a zvrhlost nezapomene. Její stopa mu navěky zůstane v hrdle.

Valg. Ten pavouk by jakýmsi druhem valga. Nebyl ovládaný démonem, ale sám se jako démon zrodil.

Dorian na sobě nedal nic znát. Tvářil se lhostejně, jako kdyby jeho kouzla odhalila zářivý, nádherný úlomek magie.

Uloupené magie. Protože valgové všechno ukradli.

Brali si všechno, co chtěli.

Krev mu otupěle, neodbytně burácela v uších.

Dorian si prohlížel její drobné tělo a tuctový obličej. „Jsi nějak skoupá na slovo ohledně té trestné výpravy, kvůli které ses hnala za čarodějnicemi přes celý světadíl.“

Cyreniny tmavé oči se změnily v bezedné jámy. „Ach, na svou mstu jsem nezapomněla. Kdepak.“

Damaris stále hřál. Čekal.

Dovolil své magii, aby konejšivýma rukama obemkla to zrnko moci uvězněné v černém pekle v duši pavoučice.

Bylo mu jedno, jak je možné, že jsou stygijští pavouci valgové. Jak se sem dostali a proč zde zůstávali.

Živili se sny, životem a radostí. Vychutnávali si je.

Zárodek měničské moci se mu zatřepotal v rukách, jako kdyby vděčně vítal laskavý dotek. Lidský dotek.

Jeho otec těmto zrůdám dovolil, aby se množily a vládly. Tyto nestvůry a jejich krutost zabily Sorschu.

„Mohli bychom spolu uzavřít dohodu,“ špitla Cyrene. „Až přijde naše chvíle, postarám se, aby tě ušetřili.“

Damaris zchladl jako led.

Dorian se jí zahleděl do očí. Stáhl svou magii a měl pocit, že se zrnko měničské moci uvězněné v pavoučím těle k němu natáhlo a snažilo se ho přesvědčit, ať ho neopouští.

Usmál se na pavoučici, jež jeho úsměv opětovala.

A pak zaútočil.

Neviditelnýma rukama jí stiskl krk a zakroutil jím. Přitom vyslal kouzlo do jejího břicha, kde skrývala uloupené zrnko lidské magie, a obemkl ho.

Nepřestával ho svírat jako ptáče v hrsti, zatímco pavoučice umírala. Zkoumal tu magii z každého úhlu, dokud neměl dojem, že si ulehčeně oddechla a rozplynula se ve větru. Konečně byla volná.

Cyrene se s prázdnýma očima svezla k zemi.

Dorianovi stačila jediná letmá myšlenka a její tělo shořelo. Nikdo nepřišel zjišťovat, co za puch se to line z popela. Na zemi zůstala pouze černá skvrna.

Valg. Možná by mu pomohla proniknout do Morathu, ale i tak teď jen hleděl na temnou skvrnu na zemi, kolem níž zůstala pouze sněhová břečka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Království popela.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.