Vrátit zpátky čas

Eva Paříková

1. KAPITOLA

„Nejsi těhotná?“ zeptá se mě Vanessa, jen co vylezu z kabinky, kde jsem strávila docela dlouhou dobu nad záchodovou mísou.

„Ne, to určitě nejsem!“ vykřiknu zděšením. Lehce si opláchnu obličej, abych se osvěžila.

„Kdy jsi to měla naposled?“

Zakoulím očima. Opřu se o umyvadlo a začnu přemýšlet.

„Takže nevíš,“ přestane si malovat pusu a zahledí se na mě. „Ty si to nepíšeš?“

„Jo, píšu!“ zajásám radostí. Vytáhnu z kapsy mobil, abych najela na aplikaci, která mi to hlídá. Ještě štěstí, že jsou takové vymoženosti, jinak teda nevím. Aplikace se načítá strašně pomalu. Přistihnu se, jak nervózně přešlapuji.

„Tak co?“ vyhrkne netrpělivě. Aplikace se na-konec otevře a já zůstanu koukat s otevřenou pusou.

„Halo?“ mává mi před očima rukou. Když zjistí, že to nezabírá, vytrhne mi mobil z ruky, aby se podívala sama.

„Páni!“ vykřikne a ještě si neomaleně hvízdne.

„Do hajzlu!“ zděsím se.

„Hele, ale ještě to může bejt v pohodě. Patnáct dní nic není,“ snaží se mě konejšit.

Ušklíbnu se. To teda nevím. Chodí mi přesně, skoro na vteřinu a teď nic. Jak jsem si toho nemohla nevšimnout? Je pravda, že v hlavě mám jiné věci, než si hlídat, kdy to mám dostat. A to byla chyba. Byla bych radši, kdyby to nebyla pravda. Já a máma? Nic proti dětem, jenže zrovna teď se mi to nehodí. Proč zrovna já? Bohužel na tohle nemám odpověď.

„Kup si test a uvidíš,“ snaží se mě povzbudit.

„Hm,“ brouknu nevrle a mobil zašoupnu zpět do kalhot. „Nikomu ale nic neříkej!“ zdůrazním jí.

„Jasný, budu mlčet jako hrob. A tebe to vůbec nenapadlo?“

„Víš, že ani ne? Nějak mi nedošlo, že je další měsíc v háji.“

„Tak Tomáš by se postaral, ne?“ nezapomene si rýpnout.

„Víš moc dobře, jak to máme.“

„Proto nechápu, proč ses nechránila. Navíc ti minimálně půl roku radím, ať odejdeš.“

„Chránila, nechránila. Tohle teď jaksi nezměním. Hele nebudeme to tu řešit. Za hoďku máme padla, tak někam sedneme a probereme to. Zajdeš se mnou do lékárny? Nechci ten test kupovat sama.“

„Jasný. Teď pojď, jsme tu dost dlouho. Nevím jak ty, ale já o průser, že se zašíváme v pracovní době na záchodě, nestojím.“

Přikývnu na souhlas. To by byla poslední kapka, a že by toho někteří rádi využili a hned běželi za šéfem bonzovat. Hezky za tepla. Spíš hlavně jedna, vlezprdelka. Na ni nemám náladu a momentálně ani myšlenky, ty mě zrovna zaměstnávají na plné obrátky. Mít dítě s Tomášem? Povzdychnu si nahlas, až se po mě Vanessa otočí a tázavě podívá. Jen mávnu rukou. Tohle bude zajímavý, ale stále tu je naděje, že mi test vyjde negativní. Budu věřit a doufat, že se jenom zpozdila. Však je to pár dní. Ušklíbnu se ironicky, při mé smůle určitě.

„Myslíš, že ho můžu zkusit už teď?“

„Máš dva, tak jeden zkus teď a druhej pak z ranní moči. V návodu píšou kdykoli během dne, tak by to mělo být jedno.“

„No dobře, já teda jdu,“ oznámím jí a zalezu s testem na záchod. Kéž by byl negativní, asi se dám na modlení.

„Tak co, tak co?“ nervózně kolem mě přešlapuje, když vylezu z kabinky s testem.

„Hele neznervózňuj mě. Jakže to je? Dvě čárky je pozitivní?“

„Jo a máš tam jednu, nebo dvě?“

„Já nevím!“

„No tak se podívej.“

„Když já se bojím.“

„Mám se podívat já?“

„Ne!“ zvýším hlas.

„Chtěla jsem ti pomoct.“

„Jasný, jenže tohle je můj průšvih, takže se musím podívat první. Tak to odpočítáme a na tři se na něj podívám.“

„Jedna,“ zní dvojhlasně, netrpělivě počítá se mnou. „Dvě a…,“ „Tři,“ řekne Vanessa a zadívá se na mě svýma modrozelenýma očima s dlouhýma řasama.

„Já mám strach.“

„Tak to neprodlužuj, čím víc to budeš oddalovat, tím víc to bude horší. A radši vědět teď než…“ odmlčí se a já se na ni zadívám. „Než třeba za měsíc.“

„Super.“

„Tak se podíváš?“

„Dobře,“ otočím ho a nakouknu na něj. Vyděšeně na něj vyvalím oči. Vanessa si stoupne vedle mě a koukne na něj.

„Ty vole!“

„Je to v řiti,“ ulevím si.

„Neházej flintu do žita, ještě zítra ráno a pak zajdi na gyndu, ať to máš černý na bílým.“

„Teď mám prvotní šok za sebou, zítřejší test bude lepší. Dík, že jsi tu byla se mnou.“

„Však rádo se stalo. Jenže jsem ti moc platná nebyla, výsledek moje přítomnost neovlivnila.“

„Nebyla jsem na něj sama.“

„Tak si jdeme někam sednout? Na čaj, kávu?“

„Můžeme, domů nespěchám.“

Zajdeme do jedný z kaváren přímo v nákupním centru. Vyberu místo vzadu a u malého stolku, kde nás nikdo nebude rušit a poslouchat. Posadíme se a necháme se obsloužit usměvavou mladou servírkou.

„Víš, že bys kafe neměla?“

„Pf. Ještě můžu.“

„Hele, jak se vám to vlastně povedlo?“

„Pamatuješ, jak jsem ti říkala, že Tomáš chce, abychom šli oba na narozky.“

„Jo, tos říkala. Pavlovi?“

„Správně. No mně se tam moc nechtělo, ale nakonec mě ukecal, takže jsme šli. Trochu se oslava rozjela, někdo tam dotáhl buchty s trávou, pilo se. No a pak jsme se s Tomášem vyspali. Jenže jsme neměli kondom. No a Tomáš řekl, že se nemusím bát, dá si pozor.“

„Hm a nějak mu to nevyšlo.“

„Já myslela, že jo. Ale nic moc si nepamatuji.“

„No, co ti k tomu mám říct?“ odmlčí se.

„Asi nic. Co bys chtěla říkat? Je to prostě v háji.“

„Co budeš dělat?“

„Jo holka, netuším. Asi si ho vezmu,“ odpovím jí ironicky.

„Co potrat?“

„Ne, ten nechci. Možná by to bylo řešení, ale já tu chybu nechci řešit zrovna tímhle způsobem. Jen doufám, že nebude nějak postižený. Když si představím, za jakých okolností bylo počato.“

„Myslíš, že se Tomáš změní?“

„Já nevím,“ chytnu se za hlavu. „Jenže nevím jak z toho kruhu ven. Nechci ho zabít, ono za nic nemůže. Sama být na dítě taky nechci.“

„A co máma nebo táta?“

„O nich mi ani nemluv. Táta je stejně někde za velkou louží. Pošle pouze pohled k Vánocům, Velikonocům. Akorát k narozeninám pošle ještě dárek. No a máma? Ona snad ani máma není. U ní zamrzla puberta, stále si myslí, že jí je dvacet. Chlapi střídá ještě snad rychleji než ponožky. Už ji slyším, jak říká, že nemůže být babičkou, vždyť jí sotva bylo padesát. Jedinej kdo je normální, tak je babička, ale po ní nemůžu nic chtít. Ach jo.“

„No moc růžově to nevypadá. Takže svatba?“

„Nevím!“ zaúpím. „Zase svatba? Určitě by bylo hezké, být rodina se stejným příjmením. Být manželka. No, jenže s Tomášem?“

„Na tohle jsi měla myslet dřív, já nevím, proč jsi od něj už dávno neodešla.“

„Když já chtěla, jenže víš jak, prostě to nešlo.“

„Jak nešlo? Hele, mně by vrazil jednou, tak jsem hned pryč. A ještě bych mu ji vrátila. Mě by nikdo nemlátil.“

„On je fajn, ale nesmí se napít. To je pak agresivní a je lepší mu ustoupit z cesty.“

„Nebo ti jednu flákne,“ doplní ironicky.

„Zas tak hrozný není.“

„Ne? Ty jsi na tu minulou facku zapomněla? Jak ti ji vrazil, až sis málem rozbila hlavu o stůl?“

„Jenže to byla moje blbost.“

„Jo a můžeš mi vysvětlit proč?“

„No, neměla jsem na něj mluvit, když sledoval hokej. Hráli nějakej důležitej zápas a já se ho zeptala, co chce k večeři. Měla jsem počkat, až skončí hokej.“

„Panebože, slyšíš se?“ spráskne ruce. „Já být na tvým místě, tak ho jdu udat cajtům.“

„Vždyť se mi pak omluvil. Já si myslím, že když mu řeknu, že čekám mimčo, tak se změní. Nebude pít, nebude mě mlátit…“

„Bla, bla, bla.“ přeruší mě.

„Ale já tomu chci věřit.“

„Jak dlouho ti slibuje, že už tě neuhodí? Rok?“

„Tak dlouho ne!“

„Já ho mám prokouknutýho, mě nebyl sympatickej hned, jak jsem ho viděla. Možná je hezkej, holky po něm šílí, ale já ne. Stačil mi ten jeho výraz. Namachrovanej blbeček. Promiň, že ti to takhle říkám. Zezačátku jsem si myslela, že to je jenom můj pocit, že je třeba ve skutečnosti fajn. Jenže jak jsem zjišťovala postupně, měla jsem pravdu.“

Je fakt, že když se napije, tak se ho bojím i já. Už jsem ho chtěla několikrát opustit, ale nedokázala jsem to. Vždycky si mě udobřil sladkýma řečičkama, dárkama, no anebo sexem. Navíc nemám kam jít a on si toho je moc dobře vědom, tak toho využívá.

„Bude to ještě hodně zajímavý. A co když tě požádá o ruku? Budeš souhlasit?“

„Nevím. Ale víš, že nemám kam jít. Pokud budu těhotná, kam půjdu? Za starou babičkou? Za bláznivou matkou? Navíc ta tam má pokaždý jinýho chlapa. To by byl teda vzor.“

„Možná lepší trajdací babička než táta, co bije svoji ženu. A navíc, kdo řekl, že u ní musíš být napořád? Třeba pak najdeš lepšího chlapa.“

Ušklíbnu se. „Už vidím, jak někdo bude stát o svobodnou matku, Tomáš se určitě změní. Budu tomu věřit.“

„Věř si, čemu chceš, já mu nevěřím.“

„Ty ho prostě nemáš ráda.“

„Už se s tebou nehodlám dohadovat. Až ti zase nějakou vrazí, budu ti dobrá.“

Touhle větou mě naštve, že už jí nic neřeknu. Nemám kam jít, čekám jeho dítě, tak budu s ním. I když by mi možná bylo líp bez něj, teď odejít nemůžu. Už je totiž pozdě.

2. KAPITOLA

Vylezu z čekárny jako ve snu. V ruce křečovitě držím obrázek z ultrazvuku. Začínám sedmý týden těhotenství. Už jsem viděla bušit srdíčko. Tak nějak jsem doufala, že ty dva testy ukazovaly špatně. Tomáš zatím nic netuší, ale dneska mu to budu muset říct. Ale nechce se mi do toho, vůbec nevím, jak zareaguje. Nejraději bych se zahrabala hluboko pod zem, nic neřešila. U dveří se potkám s maminkou, co má nejspíš těsně před porodem. Břicho má velké, usměje se na mě. Nenápadně si ji prohlídnu, než zmizí v čekárně. Tak takhle budu za pár měsíců taky vypadat. V lepším případě, v tom horším se rozkydnu do všech stran. Radši myšlenky na těhotenství zaženu. Kdoví co bude za pár měsíců. Povzdychnu si a vydám se na autobusovou zastávku.

Zabouchnu dveře od bytu a vejdu do kuchyně. Posadím se na židli a zamyslím se. Z přemýšlení mě vytrhne zvonění telefonu. Podívám se, kdo mě shání, když zjistím, že tím volajícím je máma, mobil zase odložím na stůl. Momentálně nemám náladu poslouchat její řeči. Teď musím vymyslet, jak oznámím Tomášovi tu novinu. Za chvíli se vrátí z práce, měla bych nachystat něco k jídlu, ale při pomyšlení na jídlo se mi zvedá žaludek. Vezmu si do ruky telefon, mamka naštěstí hovor už ukončila, takže můžu zavolat do pizzerie a objednám naši oblíbenou pizzu. Snad ji stihnou dovést, než dojde Tomáš.

„Tady to krásně voní,“ přivítá mě Tom, jen co vejde do kuchyně. „Páni, tys objednala pizzu? Něco slavíme?“ přistoupí ke mně a políbí na rty.

„Tak trochu.“

Se zamyšlením si mě prohlídne. „Zapomněl jsem na něco?“

„Ne, nic zásadního. Posaď se a nech si chutnat, potom si promluvíme.“

„Snad to není nic vážnýho.“

Polknu, jak je těhotenství vážný nevím.

„Nechutná ti?“ všimne si, že jsem pizzu ještě neochutnala. Podívá se na mě svýma kaštanovýma očima, do kterých jsem se tenkrát bezhlavě zamilovala. Delší vlnité vlasy má dnes stažené do culíku. V uchu má malou náušnici. Je fakt hezkej. Náš vztah by byl ideální, kdyby…

„Jsi nějaká bledá, seš v pořádku?“ vyruší mě z přemýšlení.

„Jak se to vezme,“ zamumlám a kousnu do pizzy. Sousto několikrát poválím v puse a polknu. Jen co kousek spolknu, otočí se mi žaludek a já se musím rychle napít, abych neletěla na záchod.

„Moc se mi nezdáš. Chceš vzít k doktorovi?“

„Ne to je dobrý.“

„Opravdu?“ prohlídne si mě zamyšleně.

„Za pár týdnů to odezní.“

„Cože?“ tváří se nechápavě.

„Asi bych ti měla něco říct,“ odmlčím se. Vytáhnu fotku z ultrazvuku a posunu mu ji pod nos.

„Co to je? Jako tvoje?“ nechápavě sleduje obrázek.

„Pamatuješ si na Pavlovi narozeniny?“

„Jo pamatuju, byla to super akce. Stále ale nějak nechápu?“

„Vyspali jsme se tam spolu, říkal jsi, že si dáš pozor.“

„No však jsem si taky pozor dal!“ zvýší hlas.

„Hm, asi ne dost, protože jsem těhotná.“ Ušklíbnu se.

„Ty seš v tom?“ stoupne si a hned si zase sedne. „To je jako moje?“

„A čí by mělo být?“ zvýším na něj hlas.

„Promiň, jen jsem to nečekal.“

„A já doufala, že budeš mít větší radost,“ špitnu, takže mě neslyší, sám nad něčím přemýšlí.

„Co budeme dělat?“ zeptá se po chvíli ticha.

„To jsem myslela, že řekneš ty mě.“

Stoupne si a začne chodit po kuchyni a něco si pro sebe říká. Najednou se zastaví a vyhrkne: „Já budu táta!“ přiskočí ke mně a pevně mě obejme, div nevypustím duši.

„A co čekáš? Holku nebo kluka?“

„Tohle nevím, ještě je na pohlaví brzo. Až za pár týdnů,“ vysoukám překvapeně.

„Určitě kluk. Jo bude z něj fotbalista, no nebo hokejista.“

„A když holka?“

Sedne si zpátky na židli. „Ne, určitě kluk.“

„Jak myslíš.“

Všimne si mého pohledu, stoupne si ke mně a pohladí mě po tváři. „Když bude holka, tak bude naše malá princezna. A musíme to tady celý předělat, uklidíme ten pokojík, jak tam mám pracovnu a uděláme z něj krásnej dětskej pokoj. Jen co budeš vědět pohlaví, vymalujeme ho,“ zasní se. Je na něm vidět, že má radost, jen ve mně se vše pere. Malý červík pochybností mě stále nahlodává, zda jsem udělala správně, že jsem Tomášovi řekla o těhotenství. Jenže na potrat nemám ani povahu a ani peníze. Povzdychnu si.

„Tak co?“ vítá mě Vanessa, jen co se objevím v práci.

„No,“ odmlčím se a Vanessa mě hypnotizuje. Nenechám ji dlouho čekat. „Vypadá to, nadějně. Tomáš si na dnešek vzal volno, bude vyklízet pokoj a zítra si prý zajdeme na večeři.“

„Už se chystá na roli tatínka?“

„Jo, zůstala jsem koukat. Večer projížděl na netu různý e-shopy a koukal, co vše se bude muset nakoupit. A je toho fakt hodně. Od přebalovací komody, přes postýlku až po oblečení. “

„No tak tohle jsem nečekala.“

„Já taky ne.“

„Takže s ním zůstaneš?“

„Asi budu muset.“

„Asi? Nezníš moc nadšeně.“

„Já nevím, snad se změní. Měla jsi ho vidět, jak se rozzářil, když se dozvěděl, že jsem těhotná.“

„No tak vidíš. A co svatba?“

„Nevím, o ní jsme se nebavili.“

„Slečna Vránová a slečna Klimešová, jestli jste si dámy nevšimly, jste v práci a ne na dovolený. To že je pátek, neznamená, že nemusíte pracovat,“ přetrhne náš rozhovor šéf, který se objeví kousek od nás.

„Sakra, ten tu chyběl,“ špitne ke mně Vanessa.

„Já jsem vás slyšel. Už máte hotový článek?“

„Pracuji na něm,“ odjede židlí ke svému stolu.

„A vy jste na tom jak?“ stoupne si ke mně.

„Ještě dodělám úpravy a pošlu vám ho.“

„Dobře. A v deset je porada, nezapomeňte!“ zdůrazní k nám oběma a odejde k sobě do kanceláře.

„Teda, já ti snad začnu závidět.“

„Jo a co?“ zeptám se nechápavě.

Přijede ke mně. „No to malý, přece tu nebudu křičet. Taky bych si na nějakej pátek dala voraz, od toho prudiče,“ kývne směrem ke kanceláři šéfa. „Kdy mu to vlastně řekneš?“

„Nevím, ještě je brzy. Spěchat s tím oznamováním zatím nehodlám.“

„Taky fakt, může se cokoli stát. Samozřejmě ti nepřeji nic špatnýho, aby sis nemyslela,“ odjede zpátky ke svýmu stolu.

„To bych ti radila!“ křiknu na ni a otevřu si rozpracovaný článek. Znovu si ho raději přečtu, než to odešlu šéfovi.

„Jdeš se mnou pro kafe?“ stoupnu si k Vanesse, která urputně mlátí do klávesnice. Moje otázka zůstane nezodpovězena, protože mě nevnímá.

„Haló!“ křiknu jí do ucha.

„Co tady řveš? Nejsem hluchá.“

„No nevím, neodpověděla jsi mi.“

„A cos říkala?“ přestane koukat na monitor a zadívá se na mě.

„Jdu si uvařit kafe, tak se ptám, zda půjdeš se mnou.“

„Jo jdu, jinak mě tu fakt trefí. Ještě, že je pátek a čekají nás dva dny volno.“ Stoupne si od stolu a vydáme se do kuchyňky.

„Proč jsem lezla na tu poradu, nevíš?“ zeptá se mě, mezitím co se vaří voda.

„Asi proto, že nás šéf chtěl…“

„Prudit,“ doplní moji větu.

„Já bych to teda řekla trochu jinak.“

„Jo a jak? Vždyť prudil. Na každým článku něco našel. Moc krátký, strohý. A mě ještě řekne, jestli tohle bude někoho zajímat. Takovou práci mi dalo ho sepsat a on si to řekne jako by se nechumelilo. Téma mi zadával on sám, já jsem si ho nevymyslela!“ zaúpí vzteky. „Blbeček. Tohle není na kafe, ale na panáka.“

„Ber to z tý lepší stránky, máš ho hotovej a teď budeme pracovat spolu.“

„No super, na rozhovoru s trenérem hokejistů.“

„A s nejlepším hokejistou Hradiště.“

„Pf, copak jsem odvařená z nějakýho hokejisty?“

„Prej nějakýho,“ zakroutím hlavou. „Viděla jsi ho vůbec?“

„Ne, v těch dresech vypadají všichni stejně. Navíc má na hlavě helmu a do obličeje mu nevidíš. Copak tys ho snad viděla?“

„Já taky ne, ale na rozdíl od tebe jsem modernější, takže jsem si ho našla na netu a pak mrkla na facebook.“

„Prej modernější, děláš jako bych byla stará nemoderní babka. Hold tohle mě nenapadlo, no.“

„Jaký no? Já myslela, že tě zajímá, jak vypadá.“

„Ale…,“ odmlčí se a mávne rukou. „To je jedno, ukaž mi fotku.“

Odemknu telefon a strčím jí ho pod nos.

„Vau!“ vykřikne překvapeně.

„Pst, nebo na nás přijde šéf,“ krotím ji.

„Ten mi může,“ ukáže zaťatou pěst.

„Hele, nedávno jsi říkala, že žádnýho chlapa nechceš,“ připomenu jí.

„Správně, říkala. Minulost, tenhle by stál za hřích,“ a dál si prohlíží jeho fotku se zaujetím.

Uchichtnu se.

„No, no. Náhodou! Tobě by se snad nelíbil?“

„Jo líbil, jenže mám jaksi smůlu.“

„Hm máš pravdu, takže se ho chopím já. Přece takovýho borce nenechám nějaký slípce.“

„Jenže jsi na něco zapomněla.“

„Zapomněla? Já? A na co simtě.“

„Třeba už je dávno zadanej.“

„Není.“

„Jak to víš?“

„Nevím, ale prostě není.“

Její teorii se usměji. Znovu si ho prohlídnu. Černé vlasy na krátko střižené má načesané na stranu, kolem ucha to má ostřihané strojkem. Snědá pleť, hnědé oči a velké plné rty. Pěknej je, to je pravda. Mobil s povzdychem zasunu do kapsy. Já si bohužel takového kluka dovolit nemůžu. Nechci říct, že by byl Tomáš ošklivej, určitě není. Když jsme spolu začínali chodit, děsně mi vadilo, jak má kolem sebe dost holek, který na něj dělaly oči a mě nenávistně probodávaly pohledem. Ovšem to bylo na začátku vztahu. Pak jsem se k němu přestěhovala a párkrát jsme se chytli. Jenže Tomáš se rád napije a čím dýl jsem s ním, tím víc zjišťuji, jak může být agresivní, manipulativní.

„Už aby bylo pondělí,“ vyruší mě z přemýšlení.

„Proč?“ zeptám se jí nechápavě.

„Proč? Ty seš snad zamilovaná.“

Zrudnu, zamíchám si kafe a napiju se.

„Protože jdeme dělat ten rozhovor. A jakže se vlastně jmenuje?“

„Petr.“

„A dál?“

„Měla sis to přečíst,“ odseknu jí.

„Ježíš, tak promiň, paní dokonalá.“

V tu chvíli mě to zamrzí, nechci se s ní hádat.

„Těhotenská nálada?“

„Nevím, jestli těhotenská, ale nějak nemám náladu.“

„Že by to bylo kvůli Petrovi?“

„To už je teď jedno. Mám přece Tomáše.“

„Jojo, kdybys mu o dítěti neřekla, mohla jsi od něj konečně odejít.“

„Smůla, už vše ví,“ ušklíbnu se. „A už jsem ti říkala, že bych neměla kam jít.“

„O tom jsi přesvědčená ty. No nic, já radši jdu, než nás tu načape šéf. Myslím, že mi ta soda na poradě stačila a o další nemám zájem.“

3. KAPITOLA

Vylezu z koupelny a zastavím se před Tomem, který stojí u zrcadla a váže si tmavě modrou kravatu.

„Ty jdeš v obleku? Já myslela, že jdeme na normální večeři.“

„No, ale jdeme do hotelu Bílá růže. Eliško, prosím, hezky se obleč.“

„Šaty nebo sukni?“

„Tohle nechám na tobě.“

Stoupnu si před skříň a zapřemýšlím. Nakonec vytáhnu černé koktejlky. Kdoví jestli si je ještě někdy obleču. Snad moc neztloustnu.

„Už jsi hotová?“ houkne na mě od zrcadla.

„Jo, moment. Skloním se ke skříni, abych tam vrátila šátek, který mi vypadl, když jsem si vyndávala šaty. Když se postavím, zamotá se mi hlava, přichytnu se skříně. Navalí se mi všechna krev do hlavy. Jsem těhotná teprve chvíli a už mě to začíná zmáhat. Raději nechci vědět, jaký to bude s pupkem. Když se mi udělá líp, vydám se do předsíně za Tomem, který už je oblečený a jen netrpělivě přešlapuje.

„Konečně!“ zajásá a prohlídne si mě. „Moc ti to sluší, půjdeme?“

„Díky, ještě moment,“ prohlídnu se v zrcadle, ohnu se pro lodičky. „Já myslím, že můžeme vyrazit.“

Když dorazíme do hotelu, v zadní části restaurace nás čeká stůl pro dva. Na něm se chladí láhev šampaňského a stůl zdobí veliká kytice lilií.

„To je naše?“ vysoukám ze sebe překvapeně.

„Ano.“

Posadíme se. Jsem stále v šoku, tohle jsem vůbec nečekala. Ani bych to do Tomáše neřekla. Překvapil mě. Najednou si stoupne, přistoupí ke mně.

„Eliško, chtěl bych ti něco říct.“ Pomůže mi stoupnout a sám si klekne. Vytáhne z kapsy saka malou červenou krabičku, otevře ji a zeptá se. „Vezmeš si mě?“

Zůstanu stát jako opařená a koukám na zlatý prstýnek s bílým větším kamínkem. Strčí mi pod nos kytici, která byla na stole ve váze.

„No?“ zeptá se netrpělivě a mě dojde, že jsem mu vlastně neodpověděla.

„Ano, vezmu si tě,“ odpovím mu, ale moc jistá si svojí odpovědí nejsem. Tomáš nic nepostřehne, vyndá prstýnek z krabičky a nasadí mi ho na prst. Políbí mě na rty.

„Líbí se ti?“ všimne si, jak si ho se zájmem prohlížím.

„Jo, moc. Tohle jsem nečekala.“

„Však jsi ani nemohla, nebylo by to překvapení.“

Posadíme se zpátky ke stolu. Mezitím přijde číšník, aby nám rozdělal láhev a nalil šampaňské do skleniček.

Objednáme si jídlo, a když číšník odejde, Tomáš prolomí ticho.

„Máš radost? Budeme rodina, musíme naplánovat svatbu. Teda pokud se nechceš vdávat s bříškem.“

Nad tím jsem nijak nepřemýšlela. Všechno se seběhlo tak děsně rychle.

„Jsi v pořádku?“ Promluví, když stále mlčím.

„Jo, jo. Jen jsem se zamyslela.“

„Nad svatbou?“

„Jo,“ zalžu pohotově.

„Ještě si všechno důkladně promyslíme.“

„Buď se vezmeme teď, nebo pak až bude mimčo větší.“

„Nebylo by lepší se vzít teď? Až bude miminko, nebude tolik času,“ navrhne a čeká, co mu odpovím.

Má nejspíš pravdu, ale zase mít svatbu už teď? Kolik můžu mít času, než na mě bude těhotenství vidět? Dva, tři měsíce?

„Možná, ale je to děsně narychlo. Nemám šaty, pak cukroví, výzdoba, hostina, obřad, domluvit kapelu,“ začnu vyjmenovávat.

„Je toho hodně, ale ještě jsme dva, takže zařizování bude rychlejší. S miminem by bylo zařizování složitější. Přinejhorším si vezmeš volnější šaty, aby břicho nebylo vidět.“

No to mám radost, nikdy bych nečekala, že se budu vdávat s těhotenským břichem.

„Radši bych všechno stihla, než budu mít bříško.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vrátit zpátky čas.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.