Petr Bým

Vražda na svatbě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Petr Bým, 2019

Obálka © Ivana Dudková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8963-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8964-6 (mobi)

I.

Nevěsta měla zelené vlasy. Byla to dobře zvolená barva – mimo jiné pěkně ladila s brčálovými balerínkami, které měla na nohou. Kde se také, stejně jako na nevěstiných rukou, odshora dolů vinulo tetování v podobě jakéhosi stromku s krátkými větvemi či snad květiny s dlouhým stvolem a malým okvětím. Velmi krátké šaty zvonovitého tvaru měla nevěsta v takřka stejném odstínu modré barvy, v němž byla vyvedena její dobře viditelná, ale vlastně docela střídmá tatuáž. Modrou barvou měla nalíčena rovněž víčka, což se zase hezky doplňovalo s karmínovou barvou její rtěnky.

Rozměry celkem skromná zahrada, projev toho, že pozemky jsou v okolí Prahy skoro stejně drahé jako samotné domy, byla porostlá malými, svěže zelenými přízemními keříky brslenu, skalníku a jalovce a až na jedinou výjimku mladými nízkými stromky. Jen v jednom rohu zahrady, ve výhledu z francouzského okna vily, stál vzrostlý, asi čtyřmetrový jilm, jehož větve neměly žádné listí, ale byly právě hustě obsypány květy v nápadně fialové barvě.

Kolem ostře bílého patrového domu, stojícího dost nešikovně uprostřed nevelké parcely, v malých hloučcích, po dvojicích, anebo dokonce úplně sólo postávalo nemnoho svatebních hostů. Takřka všichni nonkonformní zjev hastrmanské nevěsty pozorovali spíše pokradmu a vzhledem k malému prostoru, kde bylo dobře slyšet každé slovo, se zdrželi jakýchkoli komentářů. Ty suplovaly jen kradmé, mírně udivené pohledy a zdvižená obočí.

Verbálně nevěstin výstřední outfit probírala jen dvojice mladých lidí stojících v jednom rohu zahrady, až na okraji celé společnosti, takže nehrozilo, že by se jejich řeč donesla k cizím uším.

„Boží, co?“ spiklenecky zamrkal na svou společnici mladík s liščím obličejem v dobře padnoucím obleku. Ta při své replice teatrálně obrátila oči v sloup: „Prosím tě, Jirko, čím se tenhle exot živí?“

„Ona se přece nemusí živit ničím – na peníze má tatínka! A nezáviď, měla ses líp narodit!“ zašklebil se Jirka. „Ale nemysli si, ona se jen tak nefláká. To bys jí křivdila, má práce nad hlavu.“

„A co ty o tom můžeš vědět?“

Mladík pokrčil rameny. „No, v podniku na to občas přijde řeč. Leccos je taky patrný z šéfových telefonátů. A někdy přijde do firmy matička, něco utrousí, lidi to slyší, pak to řeknou dál… To víš, drbe se všude.“

„A co teda?“ zeptala se jeho společnice se zjevnou zvědavostí.

„Co vím, tak v poslední době se dostala od jógy a těchhle čaker k vesmírnýmu duchovnu a ezoterice. Právě teď prej hodně medituje v lese, hlavně tam sbírá přírodní energii. Ze stromů! Co má taky chudák dělat – koukni, tady ještě nic moc, za něco stojí jen támhleten divnej strom, co podle řečí stál ředitele pěkných pár tisíc. To asi není legrace, koupit si tak velkej strom. Ale abych se vrátil – tak holka musí do lesa. Jednou tankovala tuhletu lesní sílu tak usilovně, až se ztratila! Jak z toho byla celá vysílená, nemohla najít cestu zpátky. Bylo to tady někde v okolí, div ji nehledala policie. Šéf sem tehdy nahnal snad všechny od tý agentury, jako bezpečnostní, co pro nás dělá. Nemá to snadný, Alenka! Jednou jsem s ní mluvil na naší podnikový párty. To víš, co si tak máš povídat s šéfovou dcerunkou?! Tak jsem se ptal, co jako dělá. No – ona tomu říká pracovat na sobě! Hlavně musí objímat ty stromy a jíst jen obilný plevy, naklíčenej šťovík, sušenou čekanku a všechno tohle zelený zdraví.“

„Jo, já vím, pár takových jsem už taky potkala – co se živěj jenom duchovní energií a furt makaj na svým rozvoji. Tak strašně, že už nic jinýho nestihnou!“ komentovala partnerův výklad se zjevnou záští mladá žena, která z ezoterické dívčiny ani na chvíli nespouštěla oči. Její nevraživost měla velmi reálné a celkem vzato i pochopitelné, byť nijak ušlechtilé pozadí. Do Prahy přišla Denisa Hrachová ze severočeské vesničky, kde lišky dávají dobrou noc a kde pro nějaký alternativní a duchovní život moc nebyl prostor. A nebyl pro něj a pro ni ani ve vytoužené metropoli. Tady zpočátku sice cílevědomá, ale trochu naivní a příliš dychtivá dívka zápasila hlavně s hloupými a souběžně také vilnými šéfy, nemalými výdaji na nájemné a se stále více bobtnající, ale bohužel také stále neukojenou touhou po všem, co lze označkovat jako luxus a přepych.

Kromě závistivé vrstevnice zeleně a modře tónovanou nevěstu neskrývaně a nanejvýš pozorně sledovala jen blonďatá žena středního věku s trochu usouženým výrazem ve tváři, takto manželka pána domu. Rozverné těkání své dcery Aleny mezi svatebními hosty, provázené jejím snaživě perlivým smíchem, sledovala se špatně zastíraným neklidem. U své přítelkyně z gymnázia, pro kterou si vyhradila každý týden alespoň jedno odpoledne, deklarovaně „na pokec a skleničku“, ale ve skutečnosti urazit nejméně jednu láhev bílého vína, svou rodinnou roli po pokročilejší konzumaci popisovala sice lapidárně, ale dostatečně výstižně: „Víš co? Já musím jenom dávat pozor, aby Honza nebyl na lidi moc hnusnej a holka zase moc prdlá. A řeknu ti – není to snadná věc! Někdy jsem z toho nervózní a utahaná už od rána!“

Jakkoli byla strážením své rodiny celoživotně silně umořená, dávala paní Procházková na svou dceru i během předsvatebního společenského kolotání přece jen neustále bedlivý pozor. Když se nastávající novomanželka rozběhla k jedinému vzrostlejšímu stromu v zahradě a po cestě se rychlým šikovným pohybem vyzula ze svých balerínek, s omluvným výrazem obě zelené botičky rychle sebrala a do nejbližšího okolí vrhla neadresný omluvný úsměv: „Přece se holka nebude vdávat bosá!“

Další sled událostí toho dne ovšem nakonec vedl k tomu, že se její dcera nevdala vůbec, byť nebylo tak úplně vyloučeno, že by se k samotnému obřadu obula.

Neprovdaná nevěsta – to byla první věc, díky které se na nedokončenou svatbu jediného dítěte rodiny Procházkových dlouho nezapomnělo.

***

Nepočetnou svatební společnost, kterou se ustavičně šikovně proplétalo několik číšníků v bílých rondonech, roznášejících štíhlé sklenice šampaňského, tvořily hlavně oboupohlavní páry. Jednou z mála výjimek byla dvojice mužů středního věku. Policisté Lubomír Kmoch a Petr Brandl byli i proto atypickými hosty. Nikdo z přítomných kromě hostitele také nevěděl, o koho se jedná, a proto budili mírnou, byť skrývanou pozornost. Na svatbě se ocitli hlavně díky dávnému přátelství prvního z nich s Janem Procházkou, nyní velkopodnikatelem v oblasti kamionové dopravy a zasilatelství. „Hele, pojď tam se mnou, nakonec je to v pracovní době, tak se nemáš na co vymluvit. Manželce se tam nechce a já tam zase nechci jít sám, ale těžko to můžu odmítnout. Dostaneš se pro jednou do jiný společnosti, to bude určitě na vysoký úrovni! Kvádro si vezmi to nejlepší, co máš, Honza je dneska trochu snob… no, kdo z těchhle lidí nakonec není, že jo? Podívej, nikdo nás tam nebude otravovat a můžeme konečně v klidu probrat, co je potřeba a na co tady v kanclu nemáme nikdy čas!“ řekl na konci jedné z pravidelných porad prvního oddělení Brandlovi, který je vedl, první muž celé pražské kriminálky, plukovník Kmoch.

Byla to tedy pozvánka napůl pracovní, ale také napůl přátelská. Oba hlavní protagonisty „kriminální služby a vyšetřování hlavního města Prahy“ totiž pojil nejen úzký služební vztah, ale i minulost v podobě společných studií na střední i vysoké škole. A aniž to jeden o druhém tušili, měli i stejné profesní plány a po absolvování pražské právnické fakulty oba skončili u policie. Lubomír Kmoch byl ambicióznější a poměrně záhy začal svižně a převážně férovým způsobem postupovat po služebním žebříčku. Aniž to komukoli včetně své manželky přiznal, od prvních momentů svého policejního angažmá také silně doufal, že se vyšplhá až na vrchol služební pyramidy. A už nebyl daleko – na post policejního prezidenta bylo šéfování nejdůležitějšího a nejviditelnějšího policejního útvaru země dobrým odrazovým můstkem.

Brandl byl jiný případ. Patřil k těm nemnoha šťastlivcům, jimž pohyb vzhůru takřka samovolně zajišťují lidské a pracovní kvality, zkušenosti, schopnosti a také náhoda a štěstí. Po služebních příčlích stoupal pochopitelně pomaleji než jeho někdejší spolužák, ale velké starosti mu to nedělalo. Také proto, že Petra Brandla stále bavila spíše samotná práce než řízení a organizování lidí a i jako hlava oddělení pro nejtěžší zločiny se na jejich vyšetřování přímo podílel. S Kmochem vycházel dobře nejen díky víceméně paralelním profesním osudům. Hlavní roli v tom hrál vzájemný respekt a nevysloveně či latentně jistě také to, že z hlediska pracovních ambic si nijak nekonkurovali.

K výsadku pražské policejní elity brzy po jejím příchodu zamířil viditelně potěšený hostitel. „Tak to jsem rád, Lubomíre, že sis našel čas. A vás samozřejmě co nejsrdečněji vítám,“ obrátil se Jan Procházka k Brandlovi, kterého sice neznal, ale věděl, o koho jde. Víceméně zdvořilostní konverzaci pán domu po chvíli přerušil proto, aby svým hostům představil nevěstu. „Já vím, pánové. Ale je to jako v tom Cimrmanovi! Můžeš s tím nesouhlasit, můžeš to kritizovat, ale to je asi to jediné, co s tím můžeš dělat!“ konstatoval poté, co od nich jeho dcera rozverně odskotačila. A se sice letmým, ale zamyšleným pohledem směrem k ženichovi, jehož upřímný kulatý obličej, mírný výraz v očích i zjevné rozpaky, s kterými popocházel mezi hosty, budily sympatie, pak hostitel zadoufal: „Doufám, že manželství Alenu trochu srovná, ona je… dobrá, ale potřebuje trochu usměrnit.“ Kriminalistika je velmi bohatá na styk s nejrůznějšími lidmi, je to koneckonců její základ. Bystřejší policisté si tak záhy vypěstují dost dobrý odhad na to, kdo je kdo, a to už na první pohled. Kmoch i Brandl si tak v témže okamžiku pomysleli, že ženich na nějak zvlášť energickou a zdatnou hlavu rodiny rozhodně nevypadá. Stejně tak ale věděli, že někdy síla a vůle právě na ten první pohled nemusí být příliš patrná. Na hostitele se proto oba zdvořile a povzbudivě usmáli, aniž by manželské perspektivy jeho dcery jakkoli komentovali. Ten je ostatně záhy opustil, aby spokojeně – v jeho očích byla svatba jediné dcery hlavně a především společenská a reprezentační událost – a nenápadně informoval ostatní přítomné, jaké významné veličiny poctily jeho dům návštěvou.

To byla další skutečnost, proč se nedovršený sňatek Aleny Procházkové nadlouho zapsal do paměti samotných jejích účastníků i takzvané široké veřejnosti, podrobně informované tiskem i televizí. Svatební angažmá dvou nejdůležitějších osob pražské kriminálky nakonec bylo – obvykle s mírnou dávkou profesní škodolibosti – v policejních a přilehlých kruzích připomínáno ještě dlouho poté, co takřka všichni ostatní už na celou věc zapomněli.

***

Zhruba půl hodiny před plánovaným časem obřadu se dostavil starosta, aby z titulu své funkce novomanžele oddal. Navenek působil klidně, ale uvnitř Josefem Němečkem, který nevýznamné obci, byť katastrálně i jinak spadala pod Prahu, starostoval už třetí volební období, zmítaly velmi ambivalentní nálady. Ke svatebním ceremoniím, konaným mimo prostory té či oné radnice a jejich obřadních síní, totiž Malá Lhota ještě víceméně nedospěla – což, přesněji řečeno, platilo právě jen pro její starou část. Obyvatelstvo zbrusu nové zástavby na severním konci obce, rozkládající se v údolíčku kolem potoka, do obce přineslo jiné a někdy dosti progresívní zvyky, které se na místní i jiné tradice a zvyklosti příliš neohlížely. Svatby na vlastní parcele v tomto směru pro nové obyvatele vesnice nepředstavovaly nijak zvláštní extravaganci.

Mezi starou a novou Malou Lhotou i proto panovalo jisté napětí a nedůvěra, ale jako vždycky na konci dne, jak se říká, zvítězily peníze. Unifikované, nepříliš vzhledné moderní domky v nové zástavbě se prodávaly a dále přeprodávaly za sumy takřka astronomické, a tak nikterak překvapivě příchod jejich movitých majitelů velmi posílil obecní rozpočet. Hlavně sám starosta věděl, že jen díky „těm zbohatlickým hajzlům“ se malá víska dočkala slušné silnice do nedaleké Prahy, pořídila si konečně pořádné veřejné osvětlení a mohla zpevnit břehy potoka, který v povodňových dobách sice nepředstavoval žádné smrtelné nebezpečí, ale statisícové škody dokázal způsobit. Starosta proto bez ohledu na své nikoli úplně pozitivní pocity vrhal na všechny svatebčany přátelské úsměvy a snažil se vlídně konverzovat jak s hostitelem, tak s jeho hosty. Nemálo z nich ostatně znal coby součásti svého elektorátu.

V už poměrně uvolněné atmosféře – šampaňské v teplém květnovém odpoledni působilo – se lhotecký starosta letmo pozdravil také s dalším solitérem malé svatební společnosti, univerzálně sympatickým elegantním čtyřicátníkem. Ten nenuceně těkal mezi skupinkami hostů, přičemž z průběhu útržkovitých konverzací bylo zřejmé, že spoustu lidí na zahradě osobně zná. Na rozdíl od starosty, s nímž si podal ruku neméně srdečně a počastoval ho stejným nevtíravým, ale přátelským úsměvem, byli totiž jeho klienty.

Jaromír Filgas se brzy po návratu kapitalismu do české kotliny stal spolumajitelem a hlavně klíčovým obchodním hybatelem společnosti Chronosaga, s. r. o. Ta vsadila na dobrou kartu – stále početnější vrstvě podnikatelů, bankéřů, makléřů, lidí ze showbyznysu, politiků a vůbec veškeré majetné populaci dodávala právě jimi stále žádanější tovar, totiž luxusní náramkové hodinky. Zboží v ceně statisíců a milionů korun se ovšem pochopitelně neprodává jako housky, a tak mezi prodávajícím a kupcem vzniká dlouhodobější a zákonitě i trochu osobnější vztah. Právě na tomto poli byl Jaromír Filgas jako ryba ve vodě. A zákazníci se do obchodu na Národní třídě rádi vraceli, ovšem s tím, že se jim bude věnovat právě on. Dřevní časy trochu křiklavých a plebejsky okázalých zlatých rolexek byly v české metropoli už dávno zapomenuty. Ovšem nákup sofistikovanějších časomír od méně známých, ale o to aristokratičtějších značek vyžadoval odborné a nezřídka vlastně intimní konzultace. Pro ty byl protagonista nejznámějšího pražského hodinářství přímo stvořený, neboť – spíše instinktivně – byl dostatečně empatický. Díky tomu uměl dobře prodávat, současně ale hodinkám také rozuměl.

Přesně ve čtyři hodiny a dvacet dva minut Jaromír Filgas se stejně zaujatým a pozorným výrazem ve tváři, s nímž se věnoval zákazníkům ve svém obchodě, naslouchal verbálním výlevům silně nalíčené plnoštíhlé brunetky v temně rudém kostýmku, který by znalec ocenil na francouzský originál za pěkných pár desítek tisíc korun. Užvaněná žena kdesi v nějakém barevném časopisu viděla reklamu na pěkné hodinky: „Značka snad byla něco jako Chapard?!“

„To byl pravděpodobně nějaký model od Chopardů. Vidíte – spletla jste se jen o jedno písmenko, a navíc máte opravdu dobrý vkus! Chopard – to je elita, madam! To je supertřída, tu ovšem ocení jen člověk se smyslem pro krásné věci, které mají duši. Jistě rozumíte, co tím myslím! Značka Chopard, to je klasická elegance. Dělají úžasné hodinky pro dámy, ale mají i nádherné pánské modely. Ty by zase mohly zajímat pana manžela.“

„A u vás něco takového najdu? Ty na té fotografii se mi opravdu moc líbily!“ roztávala další perspektivní zákaznice hodinářství Chronosaga. Až do toho okamžiku totiž o estetické vytříbenosti svého ducha neměla ani potuchy. Naopak byla zvyklá, že manžel – o dost starší, životem unavený a všeobecně mírně letargický ředitel pobočky menší mezinárodní korporace – právě její duševní schopnosti ve všech ohledech často zpochybňoval.

„Samozřejmě, milostivá! Ovšem musím vás upozornit, že fotografie někdy klame. To jistě znáte, je to podobné jako se šperky nebo módou. Šaty si jistě také nekupujete na dálku, musíte je přece vidět a zkusit si je! Ostatně vidím, že takto nakupujete,“ ocenil jaksi mimochodem zdatný prodejce aktuální zjev svého protějšku. A už bez úsměvu, ale o to seriózněji pokračoval. „Takový nákup, to je nanejvýš osobní záležitost. Ať už je to náramek nebo třeba hodinky, musíte si na ně sáhnout, vyzkoušet a podívat se do zrcadla. To se vždy musí dobře uvážit, nejde přece je–“

Slovo „jenom“ a samozřejmě ani následující sentenci už Jaromír Filgas nedořekl. Nikdy. Uprostřed posledního slova, které ve svém životě pronesl, najednou zmlkl a mírně se zakymácel. V následujícím okamžiku trupem upadl na vratký jídelní stolek a bílý ubrus potřísnil krví, která mu vytryskla z úst. Liliovitý stolek, pokrytý početnou baterií sklenic a misek, se vzápětí zřítil k zemi spolu s bezvládným tělem výmluvného obchodníka s hodinkami. Vzápětí se rudá dáma hystericky rozječela. Konverzace ve všech koutech zahrady rázem utichla a křikem vylekaní hosté se začali otáčet k jeho zdroji. A pak už jen zaraženě civěli na ležícího muže, potřísněného krví a šampaňským a zasypaného olivami a burskými oříšky. Muž se už nehýbal a zjevně ani nedýchal, krev s vínem se pomalu vsakovala do trávníku. A všem přítomným začínalo pomalu svítat: nic naplat, ten člověk na zemi evidentně právě ukončil svou pozemskou pouť, teď se začnou dít věci a ta potrhlá Procházkovic holka se nevdá.

To byla třetí a zjevně nejzávažnější událost, kvůli které nedokonaná svatba v obci Malá Lhota vstoupila nikoli snad přímo do velkých dějin, ale do života řady lidí, a to dosti razantním a zásadním způsobem.

II.

Zpoza přivřených dveří do místnosti, do které nebylo vidět, se najednou ozval vysoký nepřerušovaný zvuk o jednom tónu. Bylo jasné, že to není nějaká příruční domácí siréna, ale na živého tvora to byl zvuk také dosti neobvyklý. Brandl se tázavě podíval na muže sedícího za bílým stolem s nezvykle velkou podlouhlou deskou, která byla plná různých průvlaků a elektrických zásuvek a posetá malými poniklovanými přístroji – nejviditelnější součástí tohoto arsenálu jemné mechaniky byla velká lupa na dlouhém pohyblivém rameni. Jaroslav Hřebecký, s nímž kapitán už pár minut mluvil o vraždě Jaromíra Filgase, se upřeně zadíval před sebe, jako by na stole něco miniaturního hledal, a rozpačitě vysvětlil:

„To je moje manželka. To ona takhle… pláče.“

Brandlovi pak už nezbývalo nic jiného než strčit do dveří – za nimi, v malé místnosti, jejíž vybavení bylo na první pohled ryze kancelářské, seděla na bobku žena, které nebylo vidět do tváře, protože si ji zakrývala rukama sevřenýma v pěsti, a stále ještě vydávala neartikulovaný, táhlý, tenký nářek.

Bylo k šesté a od skonu hodinářského obchodníka už uplynulo pár hodin. Během nich se stalo mnohé. Start vyšetřování vraždy Jaromíra Filgase byl dost spektakulární. Sotva dvacet minut po výstřelu, který, jak se později ukázalo, nikdo neslyšel, se k rodinné vile Jana Procházky za pronikavého jekotu sirén přiřítilo několik policejních aut. Všichni hosté, včetně nevěsty a ženicha a také viditelně otřeseného, ale současně událostmi zjevně popuzeného domácího pána, byli kategoricky zahnáni do domu. Tam měli čekat na výslech, zatímco na zahradě se to zavlnilo zelenými uniformami a bílými tyvekovými overaly. Bylo ovšem nad slunce jasné, že na místě činu nelze čekat žádné zvláštní kriminalistické žně. Ty se také chystaly jinde. Trochu stranou horečnatého ruchu, pod fialově kvetoucím jilmem, postávali a přecházeli Kmoch s Brandlem – oba s mobilními telefony u ucha a krátkými domluvami mezi hovory, které byly plny instrukcí, vysvětlování a velmi naléhavých apelů. Vražda před očima extraligy pražské kriminalistiky zkrátka vyžadovala více než obvyklé úsilí, a kdo se těšil na víkendové volno, musel se s takovou představou rychle rozloučit.

Ve stejnou dobu, kdy na zahradě Procházkových začalo malé policejní dopuštění, se totéž, ale ve větším měřítku, odehrávalo v blízkém i širším okolí Malé Lhoty. Na všech čtyřech přístupových cestách do vsi se objevily zátarasy a policisté kontrolovali všechny, kteří po nich kráčeli po svých či jeli na kole, ale hlavně osazenstvo vozů, které do obce přijížděly nebo odjížděly. Každé motorové vozidlo, autobusy nevyjímaje, bylo znovu kontrolováno ještě v dalším okruhu o širším poloměru, a tak byla podchycena identita všech osob, které se kolem Malé Lhoty krátce po vraždě pohybovaly. Vzhledem k tomu, že bylo před víkendem, dopravní provoz kolem Lhoty byl trochu hustější a takřka ho to zmrazilo. V nepříliš dlouhých, ale jen pomalu se posunujících kolonách kontrola dokladů a automobilů vyvolávala nemálo poznámek, pro policejní sbor České republiky nepříliš lichotivých. Leckteré zaznívaly i přímo při lustracích, ale nikoho to nevyvádělo z míry. Policajti jsou na nepřízeň těch, které podle svého hesla chrání a jimž pomáhají, už po kratičké době služebního poměru uvyklí a ti délesloužící zcela imunní.

Další desítky narychlo povolaných policistů a techniků pročesávaly místo, odkud se s největší pravděpodobností střílelo. Jejich pečlivá, takřka minuciózní práce ale žádné ovoce nepřinesla. Určit přibližnou pozici střelce naštěstí nebylo tak těžké, milionářský apendix Malé Lhoty byl sevřen v malém terénním zářezu, jehož středem procházel potok. Docela ostře stoupající údolní svahy byly porostlé poměrně hustým smíšeným lesem, v kterém převládaly smrky a buky. Dráha výstřelu byla evidentní, a tak se početná pátrající skupina pustila do prohledávání lesíku vpravo od domu Jana Procházky. Výsledkem několikahodinové a nanejvýš detailní rekognoskace lesního terénu bylo vytipování místa, odkud se střílelo a kde byly v hlíně patrné čerstvé rýhy, pravděpodobně od bot střelce. Malá, jasně zřetelná oděrka na jedné ze silnějších větví malého buku, kterou mohl vrah využít jako opěrku pro svou zbraň, tuto teoretickou úvahu ještě dále posouvala do oblasti realistických předpokladů. A to tím spíše, že zahrada, kam se střílelo, byla z toho místa vidět opravdu jako na dlani, zatímco opačným směrem by někoho mohly zpozorovat jen oči posílené dalekohledem či nějaká komiksová bytost s laserovým zrakem. Nábojnici se ale najít nepodařilo. Jediný zásadní poznatek z této fáze vyšetřování shrnul stručně jeden z policejních techniků: „Je to tak tři sta metrů. Na amatéra už trochu moc, pro profíka se slušnější flintou v pohodě!“

Záběrem nebývale velké a na práci náročné policejní manévry tak mnoho nepřinesly – snad kromě toho, že obvykle rutinní a pro laika při zběžném pohledu i liknavý a málo zaujatý start vyšetřování tentokrát proběhl v tempu více než svižném.

Jisté hmatatelné výsledky, byť pro vyšetřování vraždy měly víceméně nulový, ne-li negativní přínos, však přece jen policie už pár hodin po začátku pátrání vykázala. Tím prvním bylo dopadení už tři měsíce hledaného Denise Makovského.

Tak jako snad každá česká a moravská vesnice má svůj kostelík, tak má i svého narkomana, někdy dokonce celý hlouček takových výtečníků. V Malé Lhotě to byl zmíněný Denis, v den vraždy navíc už dlouho celostátně hledaná osoba – oficiálně pro „maření úředního výkonu“, prakticky pak proto, že se v únoru nedostavil do věznice v Jirkovicích, kde si měl odsedět pár měsíců za distribuci pervitinu. To byl pro nezdárného lhoteckého rodáka hlavní způsob obživy – na vlastní výrobu metamfetaminu, byť to není žádná věda, ba naopak jde o takřka kuchyňskou záležitost, nebyl dostatečně bystrý. Nijak převratnou inteligenci neprojevil ani v okamžiku, kdy se svým zrezivělým favoritem vyjel do Prahy, aby přivezl další dodávku chemického štěstí pro nepočetný, ale zato věrný houf fanoušků omamných látek v okolí svého bydliště. Jen co se dostal z vesnice, zpozoroval Denis na silnici jemu dobře známé hvězdné logo a modrožluté pruhy na kapotách několika porůznu zaparkovaných vozů. Protože po žádném bližším setkání s příslušníky policejního sboru netoužil, bleskurychle se rozhodl zvýšit rychlost, pak díky tomu překonat silniční příkop a po ještě holé ornici zátaras zkrátka objet. Nebyl to dobrý plán a ukázala to už jeho první fáze. Škodovácký veterán neměl dostatečné zrychlení, takže předek automobilu se doslova zapíchl do jarně rozměklé půdy strouhy dělící asfaltovou silničku od pole. A protože pervitinový dealer zásadně ignoroval bezpečnostní pásy a airbagy jeho rachotina pochopitelně neměla, i on se vzápětí napíchl, a to na tyč volantu. Za pár dní v nemocnici na těžká poranění plic, hrudníku a páteře zemřel.

Denisova matka, prodavačka v místních potravinách, později synovu smrt s rezignovaným povzdechem okomentovala slovy „Snad je to tak dobře, nikam to nevedlo!“ Nakupující sousedky jí samozřejmě s předstíraným rozhořčením i pokryteckou účastí hlučně odporovaly – „Ale takhle nemluvte, pani!“ Samy pro sebe si nicméně snad každá z nich – nepříliš korektně – pomyslela, že to se teda stará Makovská mýlí. Podle většiny lhoteckých rodaček totiž osud a životní dráha jejího povedeného synáčka směřovaly nikoli nikam, ale naopak na velmi přesně definované místo, a to do kriminálu. A stejně tak mezi nimi převládal názor, že Malá Lhota a svět vůbec jeho kormutlivým odchodem o mnoho nepřišly. Téhož mínění ostatně byla celá ves. Ta se kromě jiného už pěkných pár let, byť nerada, musela mlčky smiřovat s drobnými ztrátami na dvorech, zahradách, kůlnách a v dřevnících. Vždy šlo o věci hodnoty tak malé, že krádeže ani nemělo cenu hlásit, nicméně stran pachatele měla vesnice jasno. Tragická smrt mladého narkomana v ní proto nijak překvapivě vyvolala spíše pocit úlevy z – pravda – dosti drasticky, ale zato definitivně vyřešeného problému.

Druhý zřetelný výsledek široce vedeného pátrání problémy svým aktérům a jejich okolí naopak přinesl. Když strážmistr Jelínek – poučen o nutnosti při kontrolách prohledat velmi pečlivě všechny prostory motorových vozidel – otevřel kufr červené octávie a vzápětí zíral do vyděšeného obličeje mladé hezké ženy, krátký okamžik měl triumfální pocit výhry v loterii. Skoro ihned nato mu ale došlo, že tenhle nález asi vraždu v rodině lhoteckého milionáře nijak nevyjasní a ani s ní nejspíš nemá nic společného. Předtucha to byla, jak se brzy ukázalo, správná.

Zdena Forejtová, sekretářka ředitele společnosti s ručením omezeným „Maso Frajer“, se v kufru jeho vozu ocitla v rámci utajování nijak originálního mimomanželského vztahu. O tom, že nemalou část pracovní doby ona a její šéf netráví na návštěvách obchodních partnerů – těch měly jatky Karla Frajera, který jako jeden z prvních začal v Česku krávy i prasata zbavovat života docela důstojným způsobem, dost –, neměli pochopitelně jejich životní partneři ani ponětí. A to i proto, že se erotické hrátky jatečního párku takřka bez výjimky odehrávaly na chalupě v Malé Lhotě, kterou Karel Frajer zdědil po rodičích a se svou vlastní rodinou moc nevyužíval. Tam její majitel svou nelegitimní milostnici vozil ve výjimečně rozměrném kufru svého vozu a dovolil jí z něj vystoupit až na dvoře, kam odnikud nebylo vidět. Ve stejně přísném režimu pak milenci své bedlivě utajované útočiště také opouštěli.

Všechno vycházelo až do toho osudného dne, kdy byl zastřelen Jaromír Filgas. Už z profese nedůvěřivým a díky okolnostem také obzvláště podezíravým policistům bylo po malé chvíli rozpačitého vysvětlování všechno jasné. Po také krátkém zaprotokolování celé šarády mohla milenecká dvojice pokračovat v cestě na své pracoviště. Pro Policii České republiky unikátní komediální epizodka skončila slovy uniformovaného policisty Jelínka z obvodní služebny z nedaleké městysu Obořiště. Ten díky značně stísněné pozici mladé ženy v jejím plechovém úkrytu viděl z jejích vnad trochu více, než bývá obvyklé: „Hustý tanga. Taky bych si dal říct!“

Jestliže těmito slovy byla celá záležitost v rámci vyšetřování úmrtí jednoho z hostů na svatbě Aleny Procházkové definitivně vyřešena, pro samotné její hrdiny to neplatilo. Na kontrolu čekala kolona dalších automobilů a posádky těch, které byly nejblíže, měly celou eskapádu před sebou jako na dlani. A většina z nich znala jak šéfa jatek, tak jeho pravou ruku. Takže netrvalo dlouho a detailní zpravodajství o této pikantní události doputovalo i do rodin Frajerových a Forejtových. Tam nikterak překvapivě vyvolalo pozdvižení, končící po dvou spíše utrápených než dramatických letech dvěma rozvody.

Každopádně bylo záhy jasné, že na místě samotném se sice musí provést všechny nutné procedury jako zajištění toho mála stop, které byly pro případ relevantní, vyslechnutí přímých svědků, zajištění odvozu mrtvého na patologii atd. atd., ale pátrání současně bude nutné ihned rozvést do větší šíře. Kdo je oběť, kdo je Jaromír Filgas? Taková otázka byla od prvního okamžiku vyšetřování nejen logická, ale klíčová. Rychlá rešerše všech veřejných i neveřejných rejstříků, evidencí, archivů a záznamů se ale jen málokdy trefila do černého. Výsledky byly skoro výjimečně kusé, v úředních análech zavražděný muž zanechal jen minimum stop. Filgas byl spolumajitelem a současně i zaměstnancem společnosti Chronosaga, byl rozvedený, bývalá manželka s dvěma dětmi bydlela mimo Prahu, dokonce až v Ostravě, k tomu řidičský průkaz A1, B, čistý trestní rejstřík, nicneříkající adresa. Závěr byl jasný, a tak Brandl už krátce po šesté, ani ne dvě hodiny od spáchání vyšetřovaného zločinu, vcházel do prostor, kde sídlila a přepychové hodinářské zboží prodávala firma, která zavražděnému poskytovala obživu. A krátce nato se ocitl tváří v tvář zoufale naříkající ženě.

***

„Nezlobte se, že takhle… vyvádím,“ omlouvala se Jana Hřebecká. Spolumajitelka hodinářství Chronosaga se už trochu uklidnila, ale vypadala stále dosti rozrušeně. V rukou žena nervózně žmoulala vlhký kapesník, vlasy měla rozcuchané a v očích bylo kromě slz stále patrné zděšené překvapení.

„On… Jaromír je… byl nejen náš kamarád, ale taky partner tady v podniku. Já… vůbec si teď neumím představit, jak budeme pokračovat…“ a žena se opět rozplakala, tentokrát už ale potichu.

Brandl se obrátil na jejího manžela. „Asi by nám pomohlo, kdybyste mi pověděl něco o tom, jak to tady chodí.“

Jaroslav Hřebecký, který poté, co se k nim připojila jeho manželka, ponechával odpovědi na Brandlovy otázky spíše na ní, pokrčil rameny: „Prosím vás, jako všude jinde. Jsme obchodníci, máme nějaké zboží, co kupujeme od výrobců, a prodáváme ho našim zákazníkům.“

„No samozřejmě. Ale pokud se nemýlím, je to vaše zboží hodně exkluzivní. Takových obchodů, jako je ten váš, asi není v Praze moc?“

„No tak čtyři pět, ne, šest!“ odpověděl lakonicky jeho protějšek, zase s nepatrným pokrčením ramen.

Brandl se usmál: „Prosím vás, pane Hřebecký, mohl byste mi to všechno trochu víc popsat a vysvětlit? Předpokládám, že se tady otáčejí pěkné peníze – a to může být motiv, i když zrovna teď netuším, jaký konkrétně. Chci se proto dozvědět o vašem podniku co nejvíc a trochu detailněji. Vaši paní necháme vydechnout, vidím, že se ještě tak úplně nevzpamatovala, tak to zkuste vy, prosím – přiblížit mi, jak to tady chodí.“

Hodinář sice nezměnil svůj takřka demonstrativně nezúčastněný výraz, ale přece jen se rozpovídal trochu ochotněji: „V tomhle podnikání jde hlavně o to, co prodáváte, jaký výběr značek zákazníkům nabízíte. A to se zase odvíjí od toho, co si dojednáte s výrobci. To není tak, že si prostě objednáte zboží, které chcete, třeba pár modelů značky Rolex – tu asi budete znát i vy?“ pohlédl tázavě na Brandla, a když souhlasně kývl, pokračoval:

„Oni si ti výrobci luxusních hodinek opravdu velmi pečlivě vybírají, kdo bude jejich produkci prodávat. Obvykle takovou příležitost dají jen jednomu v každé zemi, zvláště na tak malém trhu, jako je ten náš. A ten se pak stane výhradním, dá se říct monopolním prodejcem, ale hlavně jediným distributorem pro celou zemi – hodinky té či té značky se samozřejmě většinou prodávají ve více obchodech, ale ti další jednají s tím exkluzivním zastoupením, už ne přímo s výrobcem.“

„Tak to je asi o to exkluzivní zastoupení velký zájem, ne?“

„Samozřejmě. A jak jsem říkal, není snadné ho získat. Když se to podaří, pak už jsou ty vztahy docela pevné, vyhodit někoho ze sedla, jak se říká, není vůbec jednoduché a stává se to spíše vzácně. Obvykle jsou proto ty obchodní karty rozdány na dlouhá léta, to se všeobecně ví. Takže jakýsi konkurenční boj se odehrává hlavně tehdy, když se na trh chystá nějaká nová značka. Nebo už zavedená, ale která ještě u nás na trhu není.“

„Vzpomeň si ale na Havlenu, zrovna ten by nás rád pár značek zbavil,“ vmísila se do hovoru žena, kterou téma zjevně zaujalo do té míry, že na chvíli zapomněla na všechno ostatní.

„Máš pravdu, ale to je… docela výjimka,“ odpověděl jí muž a pak se obrátil zase na Brandla: „To je náš nový konkurent. Je hodně dravý a má velké kapitálové možnosti… Dneska už všichni vědí, že luxusní hodinářské zboží je dobrý byznys, taky investoři mají zájem, to samozřejmě hraje roli. Náš marketing je bohužel dost drahá záležitost. Když výrobce vidí, že někdo je schopen zafinancovat přepychový show-room třeba i v regionech, tak logicky předpokládá, že i odbyt by mohl být třeba větší a pak… Jak jsem vám říkal, výhradní zastoupení je dlouhodobá věc, ale zase nějak navěky, na trvalo, to nemá jisté nikdo. Takže čas od času se najde někdo, teď třeba Karel Havlena, kdo by ty zavedené obchodníky rád vyšachoval ze hry, ale že by se kvůli tomu stří…“ Hodinář poslední slovo ani nedokončil a s obavami pohlédl na svou manželku. Ta reagovala rychle a nesouhlasně.

„Tak teď má teda milej Karlík velkou šanci, nedělej, jako by se nic nemohlo stát. Víte,“ obrátila se přímo na kapitána, „ono je to také o osobních vztazích. To má strašně velký význam, jak si lidé sednou, není to všechno jenom o penězích. A u nás měl tohle na starosti hlavně Jára, on uměl jednat s lidmi, všude ho měli rádi… byl prostě oblíbený. To bylo třeba vždycky dobře vidět na veletrhu v Basileji, tam se hodně dělají obchody – teda teď už tolik ne, je to tam drahé, tak obchodníci raději jezdí na menší akce, třeba do Vídně či do Mnichova. Ale Jára měl známé všude, pořád se k němu někdo hlásil, on uměl pochválit i zalichotit, to víte, to se musí, my jsme na nich, myslím jako na výrobcích, závislí. A to dost, jak jste už slyšel. Taky na rozdíl od nás dvou Jára uměl jazyky, samozřejmě anglicky, ale i francouzsky, to je vlastně takový jakoby mateřský hodinářský jazyk. A luxusní hodinky se dělají hlavně ve Švýcarsku. Tam je franština běžná, ale navíc kdekdo je tam schopen mluvit německy, klidně to změnit na franštinu a pak zase přejít třeba na angličtinu. A Jára to uměl také, takže mohl jednat s kýmkoli… To je všechno hodně důležité, byznys tohohle druhu je hodně o lidech…“ Jana Hřebecká se na chvíli zamyslela a pak rezolutně prohlásila: „Kdyby nás někdo chtěl zničit, udělal by to takhle!“

Z dalšího hovoru nicméně vyplynulo, že jakkoli je hodinářský luxus tvrdý byznys, jako ostatně každý jiný, samopaly a granáty v něm ke slovu přicházejí stejně málo jako tajemní střelci. Na druhou stranu právě nyní Chronosaga obnovovala končící smlouvy a smrt protagonisty jejího obchodu firmě skutečně velmi zkomplikovala život.

„Víte, my to měli tak jakoby rozdělené. Já se starám o chod podniku, lidi, daně, nájem, teď to strašlivý dží dý pí ár musíme, protože samozřejmě máme databázi našich klientů, to je nesmírně cenná věc, hodně ji dával dohromady právě Jára. Manžel se stará o servis a všechny odborný, jako hodinářský, záležitosti a Jára byl náš obchodník, on to prostě s lidmi náramně uměl, s našimi obchodními partnery i zákazníky. Já fakt nevím, co budeme dělat…“ Drobná žena se opět rozplakala.

„Dobře, ale pojďme, prosím, dál. Jak je to u pana Filgase s příbuzenskými vztahy?“ zavedl Brandl řeč na další téma, které ho zajímalo. Příbuzní, to také znamená dědici, a to je u bohatých obětí vždy zajímavá věc. „My jsme toho, po pravdě řečeno, moc nenašli. Pan Filgas byl rozvedený, manželka s dětmi bydlí mimo Prahu, sourozence žádné nemá, matka podle našich informací už zemřela, takže pak už je tady jen otec – ten podle všeho dlouhodobě pobývá v zahraničí, ale jeho adresu ani místo pobytu neznáme, důchod mu chodí na účet v české bance. Jinak nevíme nic.“

Odpovědi se opět ujala Hřebecká, která si utřela uslzené oči a celkem ochotně se rozpovídala. „Maminka Járovi umřela už před lety, a tak má opravdu už jen otce. A ten je někde ve Vietnamu či kde. On je tenhle… jo, sinolog nebo něco podobnýho, já tomu tak nerozumím. On se pan tatínek po smrti paní Filgasové trochu zbláznil, nebo to aspoň tak vypadalo. Odjel natrvalo tam někam, do nějaké té asijské tramtárie. Naposledy jsem ho viděla asi před dvěma roky, náhodou jsem Járu s ním potkala. Teda s ním a jeho snad novou manželkou, asi o třicet let mladší, tam odtud… Jak říkám, nevím, kde vlastně teď žije, to musí policie, nějak ho najít, on to tady doma asi neví pořádně nikdo. A sourozence Jára opravdu žádné neměl. Oni ale Filgasovi jsou jinak docela velká rodina. Kolem Vsetína, tam u hranic se Slovenskem, má Jára hodně příbuzných… teda měl…“ a žena se opět bezmocně rozplakala.

Brandl se zamyslel. „A s kým se pan Filgas stýkal nejvíce, myslím z rodiny? Jestli to tedy víte?“

Jana Hřebecká si utřela slzy. „Já bych řekla, že s nikým. Dokonce ani s bývalou manželkou… a taky s dětmi se Jára nijak nestýkal. Oni se rozváděli na její žádost… našla si nového partnera, děti byly malé, tak se dohodli, že prostě Jára z jejich života zmizí. Járu to hodně mrzelo, ale prostě se to tak stalo. A na tu Moravu je to z Prahy docela daleko, navíc to nejsou nijak moc blízcí příbuzní. Járův otec nebyl jedináček, ale o nějaké tetě či strýčkovi nebo tak nic nevím, spíše je to už vzdálenější. On taky Jára odešel z domova vlastně už v patnácti, studoval nějaký speciální gymnázium, nevím, snad někde v Jihlavě, pak pokračoval na vejšce v Praze. Tak se ty vztahy nějak rozvolnily… On tam Jára před nějakým časem byl, něco si tam zařizoval s doklady, a tak za nějakou tou přízní zašel. Ale prý to nebylo nic moc, spíš chladné, i když je to na Moravě. Jára měl pocit, že ho mají za boháče a to oni sami nejsou, vím, že z toho byl docela otrávený. Přivezl tam nějaké dárky pro děti, nic luxusního, a nesklidilo to velký úspěch. Měl pocit, že oni mají stejně dojem, že se chce vytahovat, že jako má peníze, no prostě taková ta lidská závist. Ale to je už čtyři roky a od té doby tam nebyl.“

„Dobrá. A jak na tom pan Filgas byl s partnerkou? Muž v jeho věku snad nežil sám?“

Slova se tentokrát ujal Hřebecký: „Pane… kapitáne, my jsme sice byli kamarádi, ale teď hlavně obchodní partneři. Do byznysu, ani společného, osobní věci moc nepatří, s tím bývají leda trable. My jsme byli kamarádi, ale to bylo před založením firmy, teď už jsme hlavně… spolupracovníci. Jak říkám, míchat do práce kamarádství se nevyplácí. Tak jen předpokládám, že Jaromír měl nějakou známost, ale nic bližšího nevíme.“

„A ten váš předpoklad stavíte na čem?“

„Tak… z takových letmých zmínek. Znáte to, jak se tak povídá – byli jsme v kině, pojedeme tamhle, nevím, řekl bych, že často tam bylo to množné číslo. Ale myslím, že Jaromír to docela často střídal, je rozvedený, jak víte, a co si tak vzpomínám, nikdy nezaznělo nějaké jméno. Kdyby měl nějakou delší známost, asi by nám ji taky někdy představil, trávili jsme spolu přece jen hodně času, i když hlavně tady v podniku. Nebo ty si snad na něco konkrétnějšího vzpomeneš?“ obrátil se muž na svou manželku, která očima neklidně těkala po místnosti, ale hovor zjevně pozorně sledovala. Otázka ji takřka vylekala, dokonce sebou lehce trhla.

„Ne ne, nic nevím. Myslím, že Jára určitě nežil jako mnich, ale jak říká Jarda – asi to byly spíš náhodné nebo takové povrchní vztahy, určitě nic vážného. Víte, Járovi opravdu hodně času zabrala práce, vlastně ani neměl čas na něco… závažnějšího. Obchodních jednání je ve firmě, jako je ta naše, opravdu hodně. A jak jsem už říkala, většinou tyto věci obstarával on. Ono je to hodně také po večerech. Když někdo přijede, jako dodavatel, tak to jsou nejen jednání, ale taky večeře, nějaká kultura, prostě se o takovou návštěvu musíte starat celý den. Manžel na to není vůbec, já jsem někdy vypomohla, jenže zase ty jazyky, nakonec to bylo na něm…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda na svatbě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.