Zdena Salivarová a Josef Škvorecký

Setkání v Praze, s vraždou

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Josef Škvorecký – dědicové c/o DILIA, 2004

Obálka © Ivana Dudková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8961-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8962-2 (mobi)

Mám spíš zájem o spravedlnost a o lidské bytosti než o pravdu. Zažil jsem pravdu, která byla všechno možné, jenom ne spravedlivá, a zažil jsem spravedlnost, která užívala nástroje, jakých bych se nedotkl ani třímetrovou tyčkou z plotu.

William Faulkner

Zachráněná královna

PŘEDMLUVA

Pro čtenáře, kteří nečetli předchozí čtyři díly se riálu o hraběnce Anně

Hlavní postavy detektivní pentalogie, jejíž poslední díl, Setkání v Praze, s vraždou, začínáte číst, jsou:

Anna, hraběnka Lomnická ze Zhoře a na Klinštejně.

Její přátelé jí říkají Anka a její rodinu vyhnali po komunistickém puči v roce 1948 z rodného zámku. Anna se vyučila kadeřnicí v Hygii, n. p., což jí přišlo vhod, když po roce 1968 emigrovala s manželem a rok a půl starou dcerou Lucií do Kanady. V Torontu vybudovala kadeřnický závod, který v době, kdy se odehrává Setkání v Praze, s vraždou, má už několik poboček v různých kanadských městech. V prvním díle, Krátkém setkání, s vraždou, prožila platonickou milostnou náklonnost k inspektoru Haroldu Sinclairovi, který se do ní zamiloval, když přišel vyšetřovat vraždu návštěvnice z Prahy v torontském domě hraběnky Anny na Sackville Street. Z platonické lásky zůstalo přátelství, zřejmě doživotní. Její manžel

Antonín (pro přátele Tony), hrabě Lomnický ,

je zubní lékař, později profesor na lékařské fakultě Torontské univerzity. Díky šlechtickému původu se mu podařilo proklouznout po puči na medicínu, protože předseda přijímací komise přesvědčil její členy, že hrabě Lomnický není původu buržoazního. Tony je vzdálený bratranec hraběnky Anny a mají spolu jedinou dceru, jménem

Lucie, komtesa Lomnická ,

zvaná mezi Čechy Lucka a mezi Kanaďany Lucy. Vystudovala klavír na Královské konzervatoři v Torontu, kde se po absolutoriu stala instruktorkou. Přesto svou matku zklamala, neboť ta z ní chtěla mít klavírní virtuosku, jenže Lucka, přes útlou tělesnou konstituci, se zamilovala do saxofonů nejhlubších ladění, bassaxofonu a kontrabassaxofonu. Ve třetím díle, Setkání na konci éry, s vraždou, hraje dokonce na vypůjčený subkontrabassaxofon. Provdala se za Briana Volkoffa (jehož ruský původ v Praze tají), potomka vysoké ruské šlechty, která po Říjnové revoluci uprchla až do Kanady. Dle některých pramenů má s ním dvě děti, Haroldka a Lucinku, dle jiných tři, Haroldka, Elviska a Hubertku. Se čtyřmi spolužačkami z konzervatoře založily saxofonový soubor jménem Saxband, což Lucka, jejíž jinak perfektní angličtina má slabounce český přízvuk, vyslovuje jako Sexband, a tím nechtěně nahrává na smeč vtipálkům. Její čtyři kamarádky jsou:

Pemeela Washington, provdaná Brown ,

africká Američanka z Harlemu, která zalasovala továrníka jménem Lincoln Brown. To je africký Kanaďan, v mládí hazardní hráč, jemuž otec, zavražděný v Setkání na konci éry, s vraždou, odkázal továrnu pod podmínkou, že 1. přestane hazardně hrát, 2. ožení se, 3. tři roky bude v podniku poctivě pracovat jako pomocný dělník.

Díky Pemeele Lincoln všechny tři body splnil, až na ten první. Ale po svatbě už to nevadilo, neboť jeho rezolutní manželka Pemeela mu na hazardní hru začala přidělovat pouze únosnou měsíční částku a továrny se prakticky ujala sama. Ačkoliv je robustně stavěná, hraje v Saxbandu na nejvyšší saxofony sopranino a soprán.

Dolly McGuire, provdaná princezna Dorothea von Bock und zu Baeder ,

dcera nájemce hamburgrárny v Bronxu, do níž se úspěšně zamiloval mladý rakouský šlechtic, princ Wolfram von Bock und zu Baeder, původně vyhlídnutý jako snoubenec komtesy Lucky Lomnické, která ho však odmítla. Dollyn sňatek s princem pokládalo početné princovo příbuzenstvo za velkou mesalianci, Dolly si však alespoň mužskou část rychle získala. S princem Wolfim mají podle některých pramenů už sedm, podle jiných pouze čtyři děti. To druhé je pravděpodobnější. Dolly je pořád krasavice Saxbandu a obvykle hraje na altsaxofon.

Linda, provdaná Thistlethwaite ,

na konzervatoři nešťastně zamilovaná do černého profesora klavíru Oscara Stevensona, ale provdaná za hobojistu Billa Thistlethwaita, s nímž má dceru Oscaru. V Saxbandu hraje většinou na tenorsaxofon.

Pearl Grace, provdaná Kick ,

má skladatelské ambice, a proto po absolutoriu i před ním vytrvale skládala vážné skladby pro symfonický orchestr, většinou s neobvyklým sólovým obsazením (např. Koncert pro tubu, xylofon, spinet a smyčcové kvarteto, nebo dokonce Koncert pro fagot, elektrickou pilu a tubafon apod.). Její první skladba, Symfonietta, měla u kritiky jakž takž úspěch, jenže její manžel, fagotista Andy Kick, poslal partituru svému příteli Lyttonu Bulwerovi, slavnému textaři hitů, a ten z dvanáctitaktového sóla pro fagot vyrobil miliónový hit. Pearl se nepříliš nadšeně a jenom z finančních důvodů dala do skládání písniček, z nichž se pravidelně stávaly hity. Zato její příští vážné skladby u kritiky skrznaskrz propadly. Stala se z ní ovšem milionářka a v Saxbandu hraje na barytonsaxofon.

Inspektor Harold Sinclair

z oddělení pro vyšetřování vražd kanadské Jízdní policie. Platonický milý hraběnky Anky, jehož tolerantní žena Monica má s ním dvě děti, Johnnyho a Moniku. Johnny se oženil s Nikol Datlovou, adoptovanou Armstrongovou, dcerou Marty Datlové.

Marta Datlová ,

krasavice s podezřelou minulostí (jediná členka chlapského motorkářského gangu v šedesátých letech v Praze), ale v USA se zářivou přítomností. Pro svůj kadeřnický salon si Martu na doporučení švédské přítelkyně vyžádala ze Švédska (kde žila v exilu) hraběnka Anna, jenže se ukázalo, že Marta nemá o kadeřnictví ani ponětí. Jen taktak unikla zatčení v souvislosti s vloupáním do domu Lomnických, byla nucena uprchnout zpátky do Švédska, jenže v letadle se seznámila s Mikem Armstrongem, postarším majitelem restaurace v městečku Silver Creek ve státě New York. Odletěla s ním do Států, vzala si ho a z hospody v Silver Creeku vybudovala úspěšný řetězec pěti nebo šesti luxusních restaurací. Její dcera

Nikolka ,

přestože na rozdíl od poslušné Lucinky Lomnické velmi nezvedená holčička, stala se komtesčinou nejstarší kamarádkou. Poté, co ji manžel její matky Mike Armstrong adoptoval a dal ji na vychování do soukromé katolické školy, utekla z domova do Kanady, přizabila v motelu muže, který ji chtěl znásilnit a byl potom nalezen mrtev, a ukryla se v Torontu u Lomnických. Dobře to s ní ale dopadlo, stala se manželkou Johnnyho Sinclaira, mladého veterináře a syna inspektora Sinclaira, a má s ním dvě děti.

Poslední postava, která přechází z dílu do dílu, až ve čtvrtém díle zemře, je

Huberta von Rahm ,

oblíbená tetička Lucy Lomnické. Velmi uvědomělá aristokratka, přísně odsuzující mesaliance, jako je sňatek jejího synovce Wolframa von Bock und zu Baeder s dcerou prodavače hamburgerů Dolly McGuire. V mládí byla zasnoubena s Freiherrem Wilhelmem von Kurstenem, úspěšným stíhacím letcem Göringovy Luftwaffe, který se však připojil k nezdařenému spiknutí proti Hitlerovi a byl popraven. Aby zapomněla, přestěhovala se tetička Huberta po válce do Kanady, kde se seznámila s králem jménem Joshua White, jenž je civilním zaměstnáním profesor psychiatrie na Torontské univerzitě. Královský titul, vztahující se k jakémusi království v tropické Africe (Joshua je africký Kanaďan), je Hubertě zprvu podezřelý, ale když Joshua jako důkaz pravosti uvede, že v jeho rodině se ten královský titul odedávna traduje, teta Huberta, která má k tradici hlubokou úctu, si ho vezme, neboť je jasné, že mesalianci tím nespáchala. Její věrnou průvodkyní je pejsek Billie, bostonský teriér, který v Setkání po letech, s vraždou má hlavní zásluhu na vypátrání pachatele.

Jinak je v každém z pěti dílů řada jiných postav a figurek.

Ty však z jednoho dobrodružství do druhého nemigrují, a proto jejich seznam neuvádíme.

Z. S. & J. Š.

PRVNÍ TÝDEN

KAPITOLA PRVNÍ

Setkání nad mraky (pondělí–středa)

„Vlastně nevím, proč se mi do Prahy nechtělo. Přátelé, s nimiž se člověk setká na parties, všichni oplývali nadšením. Město prý prokouklo, už žádná nevysvětlitelná lešení, na Staromáku se záhadně objevil středověký dům, skrytý pod takovým lešením snad od Vítězného února. Paní Bednářová, na návštěvě u dcery, mi v saloně vyprávěla, jak soused vedle z vily, papaláš, po srpnu vylít k nebesům jak balon a taky se tak nafouk, takže ona pro něho po dvacet let byla jako Neviditelný muž v tom starým filmu, pamatujete, paní Lom… paní hraběnko? A tenhle óbrdůležitej soudruh,“ pokračovala moje občasná zákaznice, „mě po sametce najednou začal zdravit! A jak, paní hraběnko! Lámal se přede mnou v pase jako lokaj!“

To mi připomnělo vlastní pradávnou minulost. Marně jsem však vzpomínala, jestli náš lokaj, nebo spíš něco jako majordomus a zahradník na zámku v Kuklicích, se přede mnou lámal. V hlavě mi vězela dětská vzpomínka, jak sedím panu Hořejšovi na klíně a dělám, co nemám, takže mě mamka napomíná: „Aničko! Chovej se slušně! Netahej pana Hořejše za fousy!“ Říkala mu: „Pane Hořejš.“ Jak se vlastně oslovuje lokaj?

Vzpomínala jsem na tu zaniklou dobu a přitom jsem myla vlasy paní Bednářové. Asi se oslovuje křestním jménem. Ba ne. Příjmením. Jak je to vlastně v anglických románech? U nás na zámku to bylo Pane Hořejš. Ani to nevím jistě, protože jsem byla sotva víc než čtyřletá, když jsme se přestěhovali do karlínského činžáku, a já nemohla pochopit, proč jsme odešli z našeho zámku jak z pohádky do takové štěničárny.

Na štěnice jsem se pamatovala. To už jsem odtamtud chodila do karlínské osmiletky a soudružka Sekáčová celou třídu přede mnou varovala, že moje mamá sekýrovala komorné. Já mamce v životě neřekla mamá a na komorné se nepamatuju. Pamatuju se na paní Jarošovou, paní Novákovou a jednou týdně na paní Svobodovou a ty mamka určitě nesekýrovala.

Zkrátka a dobře, v Praze už fungoval výkonný kapitalismus a já tam ještě nebyla. Zámek nám restituovali, ale jel tam Tony, a když se vrátil, vyprávěl, že v jídelně měl kancelář sekretariát Sokola, ale to že nebyl starý Sokol, nýbrž organizace zabývající se zajišťováním tělesné výchovy na vesnici. Už se tam však neúřadovalo, seděla tam jenom sekretářova sekretářka a četla román s líbající se dvojicí na obálce a ta Tonyho informovala, že soudruhu Valáškovi vrátili otcovu autoopravnu a ona se bude vdávat, takže chce dát výpověď, jenže neví komu. Soudruh sekretář vypadl, ani se nerozloučil, jakmile na Václaváku zazvonily klíče, a na psacím stole zanechal nedokončený dokument nadepsaný: Měsíční přehled výkonů mladších dorostenek ve vrhu koulí za říjen 1989. Jinak celých těch čtyřicet let ode dne, kdy nám zámek znárodnili, tam nikdo nebydlel, což byl snad zázrak.

Sekretářka sekretáře Valáška, než udělala štěstí v Praze, měla v Kuklicích pokoj u babičky a statistik vrhu koulí měl byt v prvním poschodí nad Autoopravnou, n. p., která žila výhradně z oprav porouchaných traktorů tří státních statků, protože poruchovost měly velikou.

Kuklice jsou malá vesnička blízko Prahy, vylidněná až na pár penzistů a Valáška, lidi se odtamtud většinou vystěhovali do hlavního města za lepším, to jest stali se ze zemědělských dělníků pomocnými dělníky v ČKD a v Pragovce. Naše bývalé polnosti připojili ke státnímu statku v sousední vesnici Podělobrdech, kde měl zámek rytíř Kolda ze Žampachu, o hodně větší než naše rodinné sídlo, a z toho udělali ředitelství. Valášek měl, přes svou podivnou expertizu, podnikatelský nos. Už za Husáka se kolem Kuklic stavěla dálnice, a sotva odezněly osudové klíče, sundal bývalý statistik vývěsní štít národního podniku a nahradil jej cedulí AUTOSERVICE VALÁŠEK: Opravna aut všech světových značek. Do roka nastal na dálnici kolem Kuklic čilý ruch a obchody kvetly.

Kromě sekretariátu vesnického Sokola byl tedy zámek prázdný. Doslova. Zmizelo všechno, co šlo odnést nebo odvézt, někdo rozebral i kachlová kamna v ložnicích a z krbu v saloně vyboural mramorový rám. Když Tony bloudil pustými místnostmi – někdo taky oloupal tapety, ale co s nimi dělal, ví jen Bůh –, připadal si prý jako duch a nakonec zámek nabídl našemu zeti Volkoffovi. Jenomže Brian se na vyprázdněné sídlo ani nejel podívat. Nemá o takové věci zájem, zabývá se jen a jen kompjůtry. Jeho podniky řídí najatí ředitelé, on žije v dílně v suterénu vily, kterou postavil pro Lucku a její děti, a vymýšlí nová a nová zlepšení, pro mě čím dál nesrozumitelnější. Naše sídlo tedy nabídl ke koupi Wolframovi, vzdálenému bratranci Lucky a choti její kamarádky Dolly, který nevymýšlí nic a jenom se nudí, protože nic nedělá. Když mu Brian oznámil cenu, neodolal a za tu cenu zámek koupil. Za tu cenu by ho asi koupil kdekdo, a nemusel by to být zrovna nějaký Michelup.

Tak jsem do Čech nejela a mohla jsem si to teď zdůvodňovat i sentimentálními důvody. Že nechci vidět, co s mým rodným domem lid udělal. Teda Lid s tím příznačným velkým L. A pak? Lucka měla už dvě malé děti a návštěvu rodné hroudy odkládala, až povyrostou. No jo, jenže Dolly, princezna von Bock und zu Baeder, je po tatínkovi, nájemci nejúspěšnější hamburgrárny v jižním Bronxu, podnikavá, a když se holky sjely na jaře v Torontu, aby si spolu po čase zas jednou zahrály, natočila si jejich program videokamerou. Holčičky, musím říct, na programu opravdu pracovaly. Pemeelu vzali harlemští příbuzní do Cotton Clubu, kde zhlédla nějakou africko-americkou revui, a vrátila se domů oči navrch hlavy. Následkem toho holky při koncertě už nesedí za pultíky, ale dělají na jevišti něco jako prostná cvičení se saxofony místo kuželů, chodí po scéně sem tam, dokonce pobíhají sem tam, všechno podle harlemského choreografa, kterého na to paní továrníková Brownová najala. Lucy má velké sólo, při němž hopká přes celé proscénium tanečním krokem a přitom fouká do kontrabassaxofonu v náručí. Při každém vystoupení vypotí dvě kila. Původně se tak měla produkovat se subkontrabassaxofonem, jenomže když harlemský choreograf viděl, jak ho zdvihá ze stojánku chvatem na způsob trhu nebo nadhozu ve vzpírání, usoudil, že okolo takovéhle ďábelské trouby žádná choreografie dělat nejde. Holky se musely spokojit s kontrabassaxofonem.

A princezna von Bock und zu Baeder, jako pravá dcera bronxského prodavače amerických karbanátků, oběhla s videokamerou pár hudebních promotérů v Německu a holky dostaly pozvání na Jazzový festival do Frankfurtu nad Mohanem.

Takže jednou v pondělí jsem se ocitla na palubě jumbojetu společnosti Lufthansa, přímý let do Frankfurtu. Odtamtud jsem s holkama měla konečně letět do stověžaté matičky, neboť videokazeta zabloudila i k jakémusi českému promotérovi a Saxband dostal pozvání k vystoupení v Lucerně. Měla s námi letět i Marta s Nikolkou, ale když zjistily, že by musely ve Frankfurtu přesedat, letěly o den dřív s Československými aeroliniemi.

Hodlala jsem návštěvu domova spojit s cestou do Vídně, kde Tony účinkoval na jednom z těch svých stomatologických kongresů. Z Vídně jsme s Tonym chtěli jet zpátky do Prahy a odtud konečně navštívit naše – nyní Wolframovo – rodinné sídlo. A nakonec hrr domů do Toronta.

Žádná z holek, vyjma princezny von Bock a nevyjma mé dcery (ta se tam pouze narodila), v Evropě nikdy nebyla. Součástí lustrajzu měla proto být prohlídka Frankfurtu a princezna Dorothea se uvolila udělat nám průvodkyni. Na prohlídku Prahy jsem si troufale troufla já, ačkoliv jsem v rodném městě své dcery nebyla už čtvrt století. Pemeela toužila navštívit i město nad Dunajem, neboť holky mají na programu zeswingované An dem schönen blauen Donau. Ve Vídni nám měl průvodce dělat Wolfram, a když se to dozvěděl, honem běžel do trafiky koupit si bedekra a začal se učit Vídeň.

Až na jedno krajní sedadlo obsadily holčičky celou prostřední řadu jumbojetu a já se usadila v krajním ze tří křesel přes uličku od Lucky. Místo u okénka zasedl prošedivělý, leč atleticky stavěný a dobře ostříhaný pán v obleku zřejmě od krejčího. Když jsem si sedala, usmál se na mě a ukázal pěkné zuby bez jediného záblesku zlata, nebo dokonce zubařského olova. Ale nepokusil se navázat konverzaci. Za chvilku se přede mnou uklonil jiný pán se slovy: „Dovolíte, madam?“ a chtěl se kolem mě protlačit na své sedadlo. Byl to nejmíň sedmdesátník, značně při těle. Brzo poznal, že to nepůjde, a velmi uctivě mě tedy požádal, zda bych si laskavě nesedla na jeho místo. Při pohledu na jeho rozměry jsem mu vyhověla, třebaže bych radši zůstala na kraji. I tak mu dalo dost námahy vměstnat se na úzké křeslo, a jak si bezpečnostní pás povoloval na maximum, koukl po mně a já se na něj s porozuměním usmála.

„Pomalu abych si kupoval dvě sedadla,“ pravil, ale bez úsměvu. No samozřejmě. Naše angličtina.

Zopakovala jsem úsměv a řekla jsem česky: „To vám přijde laciněji obchodnická třída.“ Nenapadlo mě, jak líp říct business class, tak jsem to přeložila otrocky.

„Máte pravdu,“ řekl. „Člověk se prozradí, sotva otevře ústa.“

A zmlkl. Zřejmě žádný konverzační typ, stejně jako gentleman u okýnka. Znala jsem takové lidi. Já když třeba na party zaslechnu češtinu, hned se k takovému člověku hrnu. Vím ale ze zkušenosti, že hodně Čechů se v tom případě dekuje co nejdál od mateřštiny. Dřív to ze strachu dělávali návštěvníci z Husákova Československa, teď jsou to většinou lidé, kteří když se jich zeptáte, nejsou-li náhodou Češi, odpovědí anglicky, že jsou, ale za těch čtyřicet let, nebo třicet, nebo deset, nebo rekordně pět let už česky zapomněli a trvají na konverzaci Shakespearovým jazykem. Jestli to je Shakespearův jazyk, co jím mluví, musel Shakespeare být Hanák a naučil se anglicky od Rusa z Ukrajiny.

Tak jsem taky mlčela. Dlouho. Mezitím nám letušky nabídly drink, já si dala skotskou, pán vlevo si jedním slovem poručil bourbon, pán vpravo stejně stručně pivo a oba se mlčky začali napájet. Oba byli s drinky brzy hotoví a pán vlevo zazvonil na letušku. Druhé drinky jim vydržely dýl, ale jazyk jim nerozvázaly. Takže jsem rovněž mlčela. Po drahné chvíli mi to nedalo.

„Neletíte náhodou taky do Prahy?“ otázala jsem se tělnatého sedmdesátníka vpravo.

Pán mlčky kývl. Proč neletí ČSA? Asi se nechce setkat se soukmenovci. Trochu mě to namíchlo, tak jsem se představila.

Pán znova kývl a řekl, že ho to těší. Arpád Král. Dál nic. Namíchlo mě to ještě trochu víc a pravila jsem vlezle: „Ta blondýnka přes uličku je moje dcera Lucie. Lucko, představ se panu Královi!“

Lucy se na mého souseda usmála zářivým způsobem, jaký pochytila od amerických televizních hlasatelek. To zabralo.

„Těší mě, slečno,“ pravil Arpád Král.

Lucka, pořád rozzářená, jako kdyby právě vyhrála milion, se společensky zeptala: „Letíte do Prahy, pane Král?“

„Ano, slečno.“

„Mladá paní,“ opravila jsem ho za Lucku. Pan Král se po mně podíval a poprvé za tu dobu se usmál.

Na mou dceru.

„Promiňte, mladá paní. Ano, letím do Prahy.“

„Tak přijďte na náš koncert,“ pravila Lucy. Pán se podivil a Lucka mu, pořád s úsměvem jako dobře hořící prskavka, vysvětlila, že je členkou kapely Saxband, a po řadě mu představila své kamarádky. To ovšem musela udělat anglicky a pan Král s úsměvem pořád širším a širším říkal: Plýs tu mýt jů, me-em!

Uvědomila jsem si, jak jsou ty moje holky pořád hezké, a nezadržitelně mě napadlo Quo usque tandem?

Jak se kadeřnice dostala k latině? Nedostala, nebo dostala právě jenom k tomuhle kousku toho prý krásného jazyka. V Torontu jsme se ze začátku hodně stýkali s panem doktorem Cabicarem, právníkem, který byl kdysi ve Zlíně juristou Baťových závodů, a když utekl přes kopečky, Baťa ho podle svého zvyku zaměstnal na ředitelství firmy v Torontu. Tenhle pan doktor Cabicar, ať se mluvilo, o čem chtělo, vždycky zavedl řeč na komunistický útisk národa doma, který trvá už dvacet, pak pětadvacet, potom třicet let, a pak ho v Montrealu přejelo auto, protože byl barvoslepý a hluchý jako – nevím proč – poleno. A pokaždé tu politickou konverzaci zakončil žalostným výkřikem Quo usque tandem?! Tony mě poučil, že tímhle zvoláním dlouho uzavíral řeči v římském senátu Cicero a znamená to prý Jak dlouho ještě?!

Pan Král řekl anglicky: „Bylo by mi radostí a ctí, dámy, kdybych si vás mohl přijít poslechnout. Jenže já letím do Prahy, tak říkaje, v obchodní záležitosti.“

Kapitalista, který jede do staré vlasti investovat? To mě zajímalo.

„Máte v Praze podnik?“ zeptala jsem se česky.

„Měl jsem,“ pravil pan Král a v hlase jsem zaslechla ozvěnu dávné trpkosti. Kupodivu mu rozvázala jazyk.

„Už nemám,“ pravil, tentokrát bez ozvěny. „Už tam mám jenom rodinnou vilu. A vlastně ani tu ještě ne. Soudím se s člověkem, který ji po našem odchodu do ciziny koupil od státu za směšně nízkou sumu. Samozřejmě proto, že to byl bolševik.“

„Podnik vám znárodnili?“

Pan Král trpce pokračoval a vylíčil mi podivné okolnosti kolem své továrny v Libni. Byl to závod na výrobu kuličkových ložisek a ještě nějakých takových věcí a znárodnili mu ho už před Vítězným únorem, protože měl pět set dva zaměstnance a limit, jak ho stanovila poválečná, už lidově demokratická vláda, činil pět set. V letech, kdy Tony nějakým zázrakem vystudoval medicínu a ze mě se stala pucifouska, několikrát mi vysvětloval, jak bylo tohle ustanovení ekonomicky vzato nesmyslné, právě proto však prosazené bolševickou partají. Hlavním zákonem podnikání, poučoval mě můj manžel, je růst. Podnik musí růst, když přestane, je pouze otázka času, kdy zbankrotí. I kdyby tedy nedošlo k puči v osmačtyřicátém, tvrdil Tony, většina soukromých továren by přišla na buben a znárodnění by se pak obešlo bez problémů.

A teď mi vyprávěl pan Král, jak proti zestátnění své továrny podal soudní protest, protože do personálu podniku mu započítali i zaměstnance velkostatku rodiny jeho ženy, kteří přirozeně s výrobou kuličkových ložisek neměli nic společného, a bylo jich sedmadvacet.

„Takže, milostivá,“ pravil a dávná nespravedlnost mu vehnala krev do hlavy, až zrůžověl, „takže můj podnik měl pouze čtyři sta pětasedmdesát zaměstnanců, milostivá! Proto jsem se odvolal!“

Odvolal a vyhrál. Rozhodnutím soudu těsně před únorovým pučem byla mu továrna navrácena do soukromého vlastnictví. To samozřejmě dlouho netrvalo a koncem února 1948 tehdy mladý pan Král a jeho mladá manželka v perziánovém kožiše, vybavená na tu cestu třemi náhrdelníky a asi patnácti prsteny, překročili kopečky směrem Americká okupační zóna.

„A dnešní vláda… vám závod nevrátila?“ zeptala jsem se nesměle.

Pan Král mě seznámil s ustanovením, jehož smysl jsem nepochopila. Vracely se prý pouze podniky znárodněné až po Vítězném únoru. Proč takové pravidlo, nebylo jasné ani jemu. Prý aby se nemusely odnárodňovat německé podniky v Sudetech, a to, milostivá, v době, kdy například mladoboleslavskou Škodovku prodali německé firmě Volkswagen, dokonce firmě založené Hitlerem! pravil pan Král rozčileně a hned se opravil, že podnik říšský kancléř nezaložil, ale na jeho příkaz, po dávném vzoru detroitského Forda, firma vyprojektovala lidový automobil a nazvala jej Volkswagen. Od modelu T se lišil tím, že Fordovi to nikdo nenařídil a jeho rozhodnutí bylo zištné, nikoli lidumilné.

Přísně právně vzato, podnik pana Krále definitivně znárodnili až po vítězství těch, pro něž vůdce a říšský kancléř poručil vyrobit levný automobil. Jenomže zástupci ČSR, ne už ČSSR argumentovali, že podnik byl podle tehdy platných zákonů jaksi předznárodněn už před datem určeným novou, nesocialistickou československou vládou, a je tedy třeba a je podle dnes platných zákonů správné, považovat jej za před-únorem-znárodněný.

„Ve skutečnosti, mladá paní,“ řekl pan Král, protože si všiml, jak ho Lucka přes uličku napjatě poslouchá, a „a milostivá,“ přidal, teprve když si vzpomněl na mě, „ve skutečnosti byl pravý důvod ten, že nesocialistická československá vláda můj podnik honem prodala francouzské firmě Creuzot a už to nešlo odvolat, protože koupě byla řádně uzavřena. A víte, milostivá,“ pan Král pohlédl ze mě na Lucku, „za kolik jim ho prodali?“

Obě jsme zavrtěly hlavou.

„Za deset – milionů – amerických – dolarů!“ pronášel pan Král pomalu a vítězně, ale s tou hořkostí v hlase. „V dnešní hodnotě dolaru by tržní cena byla nejmíň pětkrát tolik. Možná desetkrát tolik, ale přinejmenším, přinejmenším, dámy, by dělala padesát milionů!“

„Gee!“ užasla Lucka, a hned se opravila, ne zrovna idiomaticky správně: „Ježišmarjá!“

Pán v saku od krejčího vlevo u okénka se otočil na nešťastného továrníka a řekl česky: „Tomu bych teda řek škandál!“

Všechny jsme naň pohlédly a pan Král řekl: „Spíš zločin, pane!“

Mrkla jsem po sousedovi nalevo, a nedalo mi to. Nevím, jestli to bylo slušné nebo neslušné, ale oslovila jsem ho: „Taky Čech?“

Zdálo se mi, že výborně oblečený a krásně učesaný muž v sobě něco… potlačuje. Nějaký hluboký cit. Nebo vztek. Připadalo mi, že i on – i když jen malinko – změnil barvu. Pak pokrčil atletickými rameny a řekl česky: „Jak slyšíte, madam.“ Chvíli jako by se ovládal, pak pokračoval: „Jsem váš krajan. Někdejší i dnešní.“ A podle očekávání odříkal lživou formuli: „Česky mi to už moc nejde, ale natolik rozumím, abych slyšel o tragédii toho pána vedle vás. Ben Smith. Teda pro vás Šmíd,“ podal mi ruku, řekl: „Promiňte,“ a natáhl ruku kolem mě k panu Královi. „Ben Smith, pane Král. Nemoh jsem si pomoct, slyšel jsem, co jste vyprávěl. A hluboko s váma sympatizuju. Mě bolševici taky připravili o podnik, ovšem mnohem menší než váš, ale stejně. O dámský kadeřnictví po otci. Otec měl dvě zaměstnankyně, takže byl vykořisťovatel a vydřiduch.“

Pronesl to opět s potlačeným citem, snad s nenávistí. Dobře jsem ho chápala. V naší Hygii jsme měli uklízeče, taky bývalého vydřiducha a přesně řečeno velkovykořistovatele, který nevlastnil kadeřnictví, nýbrž dámský salon – což byla nyní Hygie – a v něm čtyři dívky na ondulace a jednu manikýrku a pedikérku. Kromě dámského salonu vlastnil vedle holírnu s dvěma pucifousy, kam dívka od dam občas chodila řezat zakazníkům kuří oka. Když jsem ho jako učednice poznala, uklízel pan Nosek kanceláře Hygie v prvním poschodí a provozovny obou národních podniků dole. Oficíny si normálně zametali kadeřníci sami, jenže do našeho salonu chodila soudružka prezidentová s manželkou ministra národní obrany, takže tam musel být odborně udělaný pořádek.

Pan Nosek byla chodící zahořklost.

„Tak jsme vlastně kolegové, pane Šmíd,“ řekla jsem. Změřil si mě tázavě: „Vám taky sebrali podnik?“

Zarazila jsem se. Nehodlala jsem mu prozrazovat svůj kádrový původ, ne ze strachu, že se ode mě odtáhne, ale udělala jsem zvláštní zkušenost: po sametové revoluci se nečekaný počet lidí v exilu začal hlásit k modré krvi. K těm podezřelým třídním bratřím jsem se přidat nechtěla, a řekla jsem proto: „Ano, ale nebylo to kadeřnictví. Byl to takový… menší pozemkový majetek.“

Ušklíbl se: „Menší jistě ne podle bolševické výměry, madam?“

„Inu… ne. A co děláte teď, pane Šmíde?“ zeptala jsem se honem, abych se nezapletla do rozhovoru o rozloze našich polností.

Zasmál se, snad zlomyslně: „Kadeřnictví ne! Mám… v Cobourgu podnik. Vybudoval jsem ho vlastníma rukama, vlastně hlavou, když mě bolševici připravili o dědictví po tátovi.“

To vzbudilo pozornost pana Krále. „Co vyrábíte?“

Smith-Šmíd se zarazil. Po chvíli řekl: „Jemnou mechaniku.“

Dřív než mohl můj soused z druhé strany projevit zájem o sortiment té jemné mechaniky, ozval se z řady sedadel, kde seděly holčičky, hlasitý záchvat smíchu a potom sopránek mé dcery: „Pemeelo, tohle neříkej, nebo si o tobě budu myslet, že…“ Dál jsem to nezaslechla. V uličce se vynořil pojízdný stolek s večeří a ozval se profesionálně líbezný hlas blondýny v uniformě, jako vystřižené z nějakého německého módního časopisu:

„Hovězí, kuře, nebo ryba?“

Při jídle se v letadle dobře konverzovat nedá. Příštích dvacet minut nebo tak jsme se mlčky snažili vychutnávat stravu, která se tomu dost vzpírala. Sotva jsem dojedla, spustili film. Už na pozadí úvodních titulků se divoce střílelo. Pan Král si sklonil opěradlo do polohy vleže a usnul. Pan Šmíd si nasadil sluchátka a s velkým zájmem sledoval nekončící řetěz vražd na malé obrazovce před námi. Ponořila jsem se tedy v mlčení a vrátila jsem se k dávným letům svého dětství a mládí ve staré vlasti.

Usnula jsem.

Letecká doprava mi zřejmě svědčí, probudila mě až letuška se snídaní. Tohle jídlo se úplně zkazit nedá, pan Král vedle dokonce pomlaskával, ale mlčel, a gentleman po levici byl dosud v objetí nějakého divokého snu, protože sebou dost házel. Ale uklidnil se a spal dál. Probudil ho až kapitánův hlas v amplionu, že se máme připoutat, protože za chvíli přistaneme. Holky vstávaly, protahovaly se, spánkem ve sklápěcích sedadlech pomačkané a s mejkapy rozmazanými, takže se počaly krášlit.

Otočila jsem se k panu Královi: „Pokračujete do Prahy? Nebo se zastavíte ve Frankfurtu?“

„Za hodinku mi letí Lufthansa do Prahy. Pozítří mám ten soud. Musím se tam ještě poradit s přítelem právníkem.“

Popřála jsem mu, aby se brzo stal opět majitelem rodinné vily, a pomyslila jsem si, že asi dost přepychové. Proto se jí ten papaláš drží zuby nehty.

Pak jsem se otočila k elegánovi po levici. Utíral si obličej hygienickým osvěžovadlem, a když jsem se i jeho otázala, pokračuje-li taky do Prahy, a jestli ne, že ho zvu na koncert, řekl, že by rád, ale má ve Frankfurtu obchodní jednání.

„Ale pak se podíváte do Prahy? Děvčata mají koncert i tam. Ve čtvrtek v Lucerně. Bude se vám to líbit.“

„Sorry, madam. Z Frankfurtu letím rovnou zpátky do Kanady. Do Prahy se nedostanu dřív jak na podzim.“

Holky se už tlačily do uličky. Připojila jsem se k nim a za chvíli mě ovanula pronikavá vůně voňavky, jakou člověk hned tak někde neucítí. Objímala mě princezna von Bock und zu Baeder. Políbily jsme se a já se zeptala:

„Čím seš to navoněná? To… není francouzský parfém? Nebo je?“ otázala jsem se nedůvěřivě.

Dolly, na rozdíl od holek pomačkaných z letadla v bezvadném mejkapu, Dolly, krásná jak obrázek, se zasmála.

„Kdepak, paní hraběnko. To mi přivez táta z Bronxu. Odlítal hodinu před vámi domů, tak jsem mu chtěla udělat radost.“ Přičichla k vlastní paži, krásně sametové a odhalené v letním modelu. „Toho se hned tak nezbavím,“ pravila a obrátila ke mně chrpové oči. „Horší, než kdyby mě postříkal skunk, že jo?“

Koncert ve Frankfurtu den nato měl opravdu velký úspěch a vynesl Saxbandu smlouvu na CD s firmou Telefunken. V pondělí měla děvčátka volno, vydaly jsme se tedy na prohlídku starobylého, i když zrenovovaného velkoměsta nad Mohanem. Pod vedením Dorothey, princezny von Bock und zu Baeder.

To úspěch nebyl.

Sotva jsme prošly otáčivými dveřmi hotelu na chodník, zeptala se princezny nedůvěřivě Pemeela: „Ty nemáš bedekra?“

Dolly se pohrdavě zasmála. „Nejsem tu poprvé.“ A vyrazily jsme.

Dolly nás sebejistě zavedla do čtvrti, která nevypadala vábně, a místo pozoruhodných kostelů jsme dospěly k mešitě. Pak jsme na princeznin rozkaz zamířily na sever, poté na západ, konečně na jih, ale žádné spatřeníhodné chrámy jsme neobjevily. Asi po dvou hodinách jsme skončily v kafírně na chodníku, z níž se vyklubala spíš pivnice.

Pemeela řekla: „Poprvně tu teda nejseš, princezno. Ale seš tu aspoň podruhý? Už se sotva vleču.“

„Nějak jsem ztratila orientaci. Ono se tady pořád něco přestavuje…“

„Ňák rychle,“ řekla Pemeela. „Kdys tu byla naposled?“

Než Dolly stačila něco říct, Pemeeela zničehožnic zaječela: „Taxi!“

U chodníku prudce zabrzdil taxík a v něm černá tvář.

„Bráchu dnes najdeš všude,“ pravila Pemeela a oslovila řidiče nejlepším, naprosto nesrozumitelným harlemským slangem.

Šofér chvíli poslouchal, zdálo se mi že udiveně, a potom řekl: „Aj nou andrstand. Plýs, spýk slou!“

„Jak to, že mi nerozumíš? Vodkaď si,“ obořila se na něj jeho, jak tomu příbuzenskému vztahu říkala, duchovní ségra.

No, nerozuměl.

„Vodkaď si, kruci?“

Pemeela hleděla zmateně na zmateného taxikáře, ale přeladila z harlemštiny na kanadskou angličtinu. „Jo tak! Ty seš z Afriky, jo?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, z Traben Tarbachu.“

„Ňákej Balíkov,“ otočila se Pemeela k nám a konstatovala užasle: „Von je to Němec jako poleno!“

Byla poprvé v životě v cizině, nepočítám-li Kanadu, kam přijela studovat. O rasových poměrech v Německu neměla tušení. Šofér přece jen pochopil, co po něm chce, a telefonem v taxíku zavolal ještě jednoho brášku.

Nakonec jsme město nad Mohanem zhlédly pod velice odborným vedením, protože oba šoféři jako rodilí Němci je znali jako své boty.

Dva dny nato, ve čtvrtek, jsme letěly s ČSA do Prahy.

Letadlo nebylo jumbo, takže holky seděly po dvou ve třech řadách za sebou. Já jsem ukořistila křeslo u okýnka ve třetí řadě, ačkoliv Lucka se taky chtěla dívat. Jenže pro mě to byl návrat domů, aspoň jsem si to myslela, a Lucka tu byla jen turistka, i když se tu narodila. Neměla ovšem na život v Praze jedinou vzpomínku, ani dětskou, neboť s námi odlétla do Kanady, když jí byly necelé dva roky.

Seděla jsem s nosem přitisknutým na sklo, pokud to bylo sklo, a hleděla jsem na zemi dole, která vypadala úplně jinak než z té výšky Kanada. Nebo Amerika. Den byl bez mráčku, krajina zelená a posetá červenými střechami vesniček, velice blízko u sebe. Vzpomínala jsem na svůj život v Praze, protože já matičku měst opustila už jako dospělá, a novopečená matka k tomu, a vzpomínky jsem tedy měla. Na národní podnik Hygie hlavně, taky na pavlačový barák, kam nás vystěhovali ze zámku v Kuklicích. Muselo se tam na záchod chodit přes pavlač, byl jenom jeden na pět rodin v poschodí. Otřásla jsem se. Nato se mi vybavila jiná vzpomínka, veselejší, tu mi vyprávěl pan Jarchovský, basista a kuchař, který byl jednou s Lionelem Hamptonem na koncertním turné ve Švédsku. Ze Stockholmu letěli do Vídně na další šňůru koncertů, a protože jazzoví muzikanti, podobně jako vojáci, jsou zvyklí využít každou příležitost, aby si zdřímli, jakmile se pan Jarchovský usadil v křesle, propadl se do snu.

Ale hezký ho neměl. Na Západě na to měli termín, který užívali i psychiatři: Emigrantský sen. Přesně řečeno to byl exulantský sen, protože skuteční emigranti neutíkali z vlasti před všemocnou stranou a její tajnou policií, nýbrž jenom šli za lepším, a mívali sny krásné. O rodné vesničce uprostřed voňavých luk, o ještě voňavějších hospůdkách v Římě nebo v Dublinu, o rodince, která přijede za nimi, jen co vydělají dost peněz. A když je vydělali, jezdili na návštěvy domů a při odletu zpět do nové vlasti je nečekal žádný horší malér, než že kanadský celník na letišti jim zabaví flašku šedesátiprocentní irské whisky nebo kouli mortadelly, protože soukromý dovoz takového zboží není povolen.

Exulantský sen. Zažili jej všichni a byly to jen varianty na jedno téma. Spíš než sen se na to hodilo slovo nightmare, noční můra, a leckoho pronásledovala pět, deset i víc let. Jenom frekvence se časem snižovala, až po dlouhé době sen konečně zmizel. Nikomu se po něm nestýskalo.

Formule, nepatrně varýrovaná, byla v podstatě stejná: jste ve staré vlasti a spěcháte na letiště, abyste vlast s úlevou opustili. Jenže ne a ne na to letiště dojet. Předjíždí vás policejní auto, letiště pořád v nedohlednu. Auto zastavuje, zastavujete taky, k autu přistupuje policajt, vykřiknete, křičíte, řvete, ale z hrdla nevychází žádný zvuk, snažíte se ze všech sil, a když už se to skoro nedá vydržet, probudíte se celí zpocení a zaleje vás krásná vlna úlevy při pohledu z okna ve třicátém poschodí v emigrantsko-exulantskérn Městě svatého Jakuba v Torontu na veselé, pršlavé velkoměstské jitro.

Pan Jarchovský se vznášel nad Evropou v poutech takové noční můry, a když začal křičet a křičet, a z úst mu nevycházel žádný zvuk, zalit potem se probudil, pohlédl z kulatého okýnka švédského kladla a spatřil Hradčany. Otřásl se hrůzou nesrovnatelně horší než ve snu, neboť v tom okamžiku si vybavil exulantské zkazky o letadlech na cestě do Vídně nebo do Mnichova, která byla nucena nouzově přistát v Bratislavě nebo v Praze, do kabiny vlezli českoslovenští policajti v zlověstných uniformách, nebylo kam utéct, policajti vyvedli ubohého exulanta z letadla, skončil v české base, tedy spíš v koncentráku, anebo v nejlepším případě musel na dva roky na vojnu, které se útěkem na Západ vyhnul.

Pana Jarchovského nikdo neinformoval, že Skandinávské aerolinky létají ze Stockholmu do Vídně přes Prahu. Tak se vařil ve smrtelném potu asi půl hodiny, až letadlo vstoupilo do výsostného vzdušného prostoru Rakouska a pak, nikoli nouzově, přistálo ve Vídni.

Vzpomínku zahnal kapitánův český hlas v amplionech, že zakrátko budeme v Praze a abychom si zapnuli ochranné pásy. Uvědomila jsem si, že se koukám na nějaké město, kudy se vine řeka, rozhlédla jsem se, kde jsou Hradčany, ale marná snaha, Svatého Víta jsem v šedivé mase budov z té výšky nerozeznala. To už se blížila zelená země a letadlo si klidně sedlo na rodnou hroudu, dá-li se tarmaku tak říct.

Pan Jarchovský mi zřejmě pověsil bulíka na nos.

Ale vzrušení jsem pocítila. Přece jen, po více než dvaceti letech… Letadlo ujíždělo po pevné zemi, a třebaže kapitán z amplionu nabádal, abychom zůstali sedět, dokud nedojedeme k letištní budově, všichni vstali, začali vytahovat kufry z přihrádek nad sebou a už jsme v tlačenici hlemýždím tempem postupovali k východu.

Přetékala jsem vzrušením, které jsem nečekala, a proti své vůli jsem se nedočkavě tlačila vpřed. Vrazila jsem do pána v britské buřince a skotském převlečníku, požádala jsem ho česky, aby prominul. Pak jsem si uvědomila, že v tom kostýmu na Čecha nevypadá, a anglicky jsem se omluvila.

„Promiňte! Promiňte prosím! Jedu po pětadvaceti letech poprvé domů, tak…“

Kupodivu, pán v buřince odpověděl mou mateřštinou: „Já po málem půlstoletí.“

Jak jsem byla plná toho pocitu, pravila jsem zmateně:

„To tam jedete…?“

„Jedu se tam dát zavřít,“ pravil pán jako pravý Brit: ani sval se mu pod buřinkou nehnul.

Anglický humor? Než jsem se stačila diskrétně zeptat, proč jede do Prahy za takovou nepříjemností, tlačenice se hnula, já se octla na schůdkách, pán někam zmizel a za mnou Pemeela řekla užasle a nahlas a anglicky: „Páni! Poprvé v životě lezu z aeroplánu po schůdkách! Jako prezident!“

KAPITOLA DRUHÁ

v níž se Věra spřátelí s návštěvou z Kanady (čtvrtek)

Bylo hezké léto. Vůbec od jara bylo nádherně, anebo se mi tak jevil svět. Začalo to už v březnu. Sice ještě pršelo, padaly kroupy, sem tam sníh, ale tehdy právě nastalo to mé překrásné jaro.

Stála jsem na stanici tramvaje, spustila se přeprška, tramvaj ne a ne přijet, nikde poblíž žádná stříška, kam bych se schovala, tak stojím a nechávám na sebe lejt. Najednou se nade mnou rozevřel velikánský modrožlutý deštník a pod ním se usmíval hezký kluk. No a tak to začalo. Jmenuje se Přemek Nejezchleba a je policajt. Tedy – kriminalista. Detektiv. Detektivem toužil být odjakživa, ale za Husáka k policii nechtěl a jinak se tehdy detektivem stát nemohl. Říkal mi, že v padesátých a potom zas v sedmdesátých a osmdesátých letech se některé složky policie strašně zkompromitovaly, ale jakmile po Sametce otevřeli Policejní akademii, hned se přihlásil a za tři roky se stal bakalářem, ovšem služebně je zařazen jako poručík. Stejně mi to ale připadá legrační. Čeho bakalář? Chytání lumpů? Jenže tak to je a přesně to on zatím dělá: vyšetřuje krádeže, rvačky, ublížení na těle, znásilnění, zatýká lumpy, grázly a úchyly. Vraždu ještě neměl, ale dvěma vraždám prý včasným zásahem zabránil, a tak jeho nadřízený, kapitán Vodička, říká, že má budoucnost. Pan Vodička, svěřil mi Přemek, je po čtyřiceti letech služby teprve kapitánem, ačkoliv nežít v Husákově, byl dávno přinejmenším plukovníkem. Měl prý to polepené kádrově. Začal sloužit už za první republiky a zachránilo ho jenom to, že kriminálka byla za bolševiků na posledním místě v pořadí důležitosti, stavy se nedoplňovaly, policie se soustřeďovala na sledování disidentů a vrazi měli pré. Taky proto, že v novinách se léta nesměla dávat vraždám žádná publicita. Všechno záviselo na několika přepracovaných detektivech z oddělení vražd, nebo jak tomu dnes říkají, z odboru obecné kriminality. Kapitán Vodička, tvrdí Přemek, je génius a přežil všechno: denní styk s nebezpečnými individui, to znamená se zločinci i s některými soudruhy, přestřelky se zabijáky, dokonce i prověrky, kterých za dobu jeho služby bylo požehnaně.

Přemkovi je už devětadvacet, o deset let víc než mně, ale to mi nevadí. Je urostlý, dobrý atlet a chytrý, hodně čte, i když, a to je fakt, hlavně detektivky. To všechno mi imponuje. Já mu zase imponuju jinak, doufám ale, že taky proto, že nejsem zrovna pitomá. Jinak mám dlouhé tmavohnědé rovné vlasy a tmavohnědé, dost velké, a dokonce prý inteligentní oči. Aspoň Přemek to říká. Inteligenci přitvrzuji řasenkou. Taky mám dlouhé rovné nohy a ráda je ukážu. Nosím minisukně, ale ne zas tak mini, aby když se sehnu, bylo vidět, co pod nimi mám. To by mi nestrpěl táta.

Táta je mukl. Studoval na univerzitě filozofii, hlavně antickou, a když komunisti provedli puč – pořád nevím, kdy to přesně bylo, ale už dávno –, dal se do debaty s novým asistentem, který na přednášky chodil v modré svazácké košili a snažil se mu dokázat, že o morálních hodnotách Sokrates nebo snad ten – byl to jeho žák, jméno mi vypadlo – učí sice něco jiného než Lenin, ale že to taky stojí za pozornost. Tak ho z fakulty vyrazili pro protistátní smýšlení. Brzy nato se přichomýt k partě lidí, u jednoho našli zbraň, starou zrezivělou pistoli bez nábojů, a zkonstruovali z toho protistátní spiknutí. Táta dostal dvacet let, majitel pistole doživotí. Naštěstí přišla amnestie, takže si táta odseděl jenom deset. V různých lágrech, Jáchymov, Příbram a tak. Pracovali v dolech. Oženil se až po návratu. Už mu bylo přes čtyřicet, když jsem se narodila. Maminka na něj celá léta čekala, dlouho děti neměli, až jsem na svět přišla já. A pak mu maminka umřela. Takhle osud odměňuje lidi, kteří nechtěli přitakávat bolševikovi, říkám si smutně. Asi proto jsem byla hodné dítě. Nějak jsem to všecko pochopila snad už v kolíbce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Setkání v Praze, s vraždou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.