Václav Gruber

Hlavně ať ti udělá dítě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Václav Gruber, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8967-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8968-4 (mobi)

OPRAVDU DOBRÝ NÁPAD

Hlavně si od něj nech co nejrychleji udělat dítě, řekla tenkrát Lucie a tvářila se, že to myslí doopravdy vážně. Absurdní věta. Na první poslech. Lucie byla vždycky tak trochu cvok. No, byla… Možná je teď ještě větší. Bylo mi tenkrát skoro čtyřicet. Jasně, mladá holka, jenže… Našla jsem svého prince na bílém koni. Lukášek… Když si chlap půjčí od kamarádů z jezdeckého oddílu bílou kobylu, aby na ní dojel pro svoji holku doprostřed krajského města, asi o ni opravdu stojí. Dobře, trochu jsem si zapřeháněla, Slovany nejsou úplný střed Plzně. Ale v naší ulici nejspíš do toho večera živý kůň ještě nebyl. Přijel si pro mě princ na bílém koni a já v té chvíli měla pocit, že všechno předtím bylo jen tak, na zkoušku, a teď…

MINULOST

I.

„Hlavně si od něj nech co nejrychleji udělat dítě,“ pronesla Lucie rozhodným hlasem a odložila prázdnou sklenici na stůl. Hospůdka U Filipa v Mariánských Lázních byla skoro prázdná, a tak se číšník u stolu, kde seděly Erika s Lucií, objevil prakticky okamžitě. Ohnivě červený Luciin účes s několika dlouhými černými prameny vlasů by nepřehlédl, i kdyby měl narváno.

„Emilku, když mi doleješ ty, chutná to daleko líp. To bude tím jiskrným pohledem.“

Drobný číšník středního věku se jen zlehka uklonil.

„Děkuju, mně ne,“ zavrtěla Erika hlavou.

„Že by?“ Lucie se zvědavě podívala na kamarádku.

Zvědavě a nedočkavě.

„Ale ne, to bych přece nepila vůbec.“

„No, vy dva snad nemůžete mít blbý dítě, ale máš pravdu, riskovat se má jen tam, kde jde něco vyhrát. Takže příště jdeme na kafe. Nebo na čaj. Hele, co je vlastně zdravější?“

Erika pokrčila rameny.

„To vás na medicíně neučili?“

„To už je dávno. A kromě toho už je to teď nejspíš zase jinak, než to bylo tenkrát. Lucko, ty chceš mít děti?“

„Nevím.“

„Moc dlouho bys asi váhat neměla.“

„Proč? Kamil zase o tolik starší není.“

„Já teď nemyslela na Kamila,“ zasmála se Erika.

„No dovol, jsem ještě mladší než ty.“

„O půl roku.“

„Duševně určitě ještě o víc.“

„Tak to určitě.“

„Já jsem k mateřství ještě nedozrála. Ale ty…,“ Luciin hlas náhle zvážněl, „Eriko, já to myslím úplně vážně.“

Erika pokývala hlavou. „Já vím.“ Zamyšleně se podívala z okna a pak na kamarádku. „Já si to pořád ještě bojím přiznat. Lukáš je asi skutečně ten pravý. Ještě nikdy jsem takhle zamilovaná nebyla, Lucko. Nikdy.“

„No, co já pamatuju, tak určitě ne.“

„Jsem krásně zamilovaná a mám ho ráda. Moc.“

„Hele, Riko, přece nebudeš vybíjet svoje mateřský pudy na něm.“

„Ujišťuju tě, že to, co s Lukášem děláme, rozhodně není projev mých mateřských pudů.“

„Stejně je škoda, že jsi mě k tomu zatím nikdy nevzala. Co dneska večer? Dokud ještě nejsi těhotná.“

Erika se trochu usmála. Zažily jsme už spolu leccos. V Luciině bytě, který v podstatě tvoří jen ložnice a koupelna s obrovskou zabudovanou vanou, nebo spíš menším bazénem, u mě doma, na cestách po světě… To bylo. A teď je všechno jinak. Večer sem za mnou přijede Lukášek, přespíme u Lucky a zítra se vrátíme domů. Erika dopila zbytek červeného vína.

„Jasně,“ prohodila Lucie. „Dnes si ještě uděláme divoký večírek u mě doma a sem už příště půjdeme jen na kafe.“

II.

„Lukáši, ty vůbec nepiješ,“ Lucie dolila do všech tří skleniček na stole víno.

Lukáš zamyšleně otáčel skleničkou, ze které sotva upil. Tahle Eričina excentrická kamarádka ho opakovaně přiváděla do rozpaků. Je zvláštní, ale v podstatě hodná. A Erika ji má ráda.

„Co kdybychom si to víno vzali do vany?“ navrhla Lucie.

Erika si vybavila podobný večírek ve třech, při kterém seznámila Lucii s Kamilem, pacientem, který se jí taky líbil, ale který nakonec ve srovnání s Lukáškem zůstal bezvýznamný. Také jsme byli tři v tomhle bytě, pili jsme tenkrát sekt a já jsem se na rozdíl od Lucie s Kamilem nevyspala, protože… Protože už jsem byla dospělá a rozumná? Protože už jsem byla beznadějně zamilovaná to toho blonďatého mladíka, který teď sedí vedle mě a trochu fascinovaně zírá na Lucku… Na Lucku nežárlím, zažily jsme toho spolu hodně. Jen samy ve dvou, ale i jinak. Sex dovede být úžasná zábava. To bylo kdysi, v minulém životě.

Teď… Erika se podívala na Lukáše a zlehka ho pohladila po ruce.

„Já bych se jenom dívala,“ prohodila Lucie, napila se bílého vína a spiklenecky mrkla na kamarádku.

Dopadlo to podobně jako seznamovací večírek s Kamilem. Tentokrát zůstala v obývací ložnici s vínem Lucie, zatímco Lukáš s Erikou si užívali obrovskou vanu v Luciině atypické koupelně.

Po půlnoci potkal Lukáš Lucii v kuchyni. „Mám žízeň,“ pronesl trochu rozpačitě.

„Žízeň, nebo chuť?“ Lucie na sobě měla dlouhou černou noční košili, neprůhlednou, jen rafinovaně zvýrazňující tvary. A s dlouhým rozparkem na pravém boku.

Pohnula boky tak, že rozparek odhalil pravou nohu. Do poloviny stehna.

Lukáš sjel pohledem na vytetovaného hada. Viděl už Lucii v plavkách, a tak si dovedl představit spirálu hadího těla po pravé noze, přes bok a záda s hlavou pod pupíkem namířenou dolů.

„Chceš vidět, kam až dosáhne jazyk mého hada?“ Trochu se pohnula. Tam někde pod tou černou látkou se pohnula i hadí hlava…

Lukáš naprázdno polknul.

„Mě by zase zajímalo, kam až dosáhne tvůj jazyk.“ Lukáš se zamračil. „Zeptej se Eriky.“

Lucie se trochu zasmála a ustoupila, aby mohl dojít ke kohoutku s vodou. „Správná odpověď. Ale stejně tě vzrušuju, dobře to vidím. Dokonce i po hodině v koupelně s Erikou. Ale neboj se, neudělám ti nic, co by se Erice nelíbilo. Nebo co by jí dokonce vadilo.“

Lukáš si napustil do sklenice od vína vodu a vypil ji.

„Pamatuj si, pokud dostaneš chuť na jinou, mysli na mě. Se mnou to nebude nevěra.“

III.

Byla tma. Určitě po půlnoci. Teď v srpnu už jsou noci delší. Erika ležela na zádech na svojí polovině širokého lůžka a dívala se otevřenýma očima do stropu. Na druhé polovině zhluboka oddychoval Lukáš. Můj Lukášek. Princ na bílém koni… Erika trochu pootočila hlavu. Spí na zádech, a skoro vůbec nechrápe. Má bláznivá láska. Hlavně ať ti co nejdřív udělá dítě… Kdysi jsem to brala jako samozřejmost. Budu mít děti. Jednou, až… S Martinem jsme se seznámili ještě na škole. Spolužák z vedlejší studijní skupiny. Líbil se mi od prvního ročníku. Ve třetím si toho konečně všiml. Pak svatba, nastoupili jsme spolu na jedno oddělení. Oba jsme chtěli nejdřív udělat atestaci a chirurgie se nedá dělat jen část dne. Naštěstí jsme to dítě nestihli.

Erika se tak tři roky po promoci vrátila ke svému rodnému jménu Bornová, pevně rozhodnutá, že už to tak zůstane navždycky. Čerstvě rozvedená hezká hnědooká plavovláska s útlým pasem, štíhlými boky a pevným poprsím neměla nikdy nouzi o nápadníky. Teď už ale věděla přesně, co nechce. Podruhé už ne. Každý svůj další vztah už měla pevně pod kontrolou. O dítěti nějakou dobu nepřemýšlela. Chirurgie je dobrá náplň života pro aktivní ženu. Jejím životem prošlo několik mužů. Nešlo jen o sex, každého z nich měla ráda. I když každého trochu jinak. U některých ji i napadlo, že by mohli být otci, otci jejího dítěte. Po třicítce se myšlenky na dítě začaly vracet. Občas. Současně stále víc pronikala do chirurgie a primář Čermák v Týně ji nechal růst. Když se seznámila s Jaromírem, nějakou dobu to vypadalo, že by své porozvodové předsevzetí mohla porušit. Padesátiletý úspěšný právník, kultivovaný muž, ideální partner do společnosti, překvapivě dobrý milenec. Jenže Jaromír se na to díval jinak. Po třech letech byla Erika zase sama. Ne na dlouho. Architekt Kamil mohl být za Jaromíra plnohodnotnou náhradou. Pacient. V té době ještě ženatý s bestií Radkou. Erika se trochu ušklíbla, když si vybavila první setkání s tehdejší Kamilovou manželkou. Na chodbě chirurgického oddělení. Ženy vždycky vycítí, jak je to doopravdy. V té chvíli už byl Kamil po operaci, a tak si ho Radka odvézt nemohla. Zuřila… Zuřila a snažila se, aby to navenek nebylo poznat. Dobře věděla, že se jí situace vymyká z rukou a že Erika představuje nebezpečí.

V té chvíli jsem i já připouštěla, že tohle nebezpečí je reálné. Potkala jsem ale Lukáška, blonďatého studenta v džínové bundičce u kovového zábradlí… Erika se opřela o loket a zadívala se do tváře zhluboka oddychujícího spícího muže. Ten první den jsem si myslela, že budeš jen taková hračka. Odvedu si tě domů, bude to s tebou hezké, ale bude to jenom hra. Tak trochu pomsta za Jaromíra, tak trochu zpestření života zkušené ženy. Pohladila Lukáše po světlých vlasech. Trochu se ve spánku pohnul. Je v tobě daleko víc, než jsem si na první pohled myslela. Lucie měla pravdu. Nemyslet na věk a podobné nepodstatnosti. Lukášku, já tě miluju…

Znovu se pohnul. Něco nesrozumitelně zamumlal ze spánku.

Tak trochu jako malé dítě. Erika se usmála. Neboj se, na tobě si opravdu nechci ukájet mateřské pudy. Erika Lukáše zlehka políbila na rty. Ani to ho neprobudilo. Pomalu z něj začala stahovat přikrývku. Trochu sebou zavrtěl. Znovu ho políbila. Něžnost se postupně začala měnit v touhu. Přejela rty po jeho krku a hrudníku, špičkou jazyka se dotkla jeho prsní bradavky.

Konečně zareagoval. „Eriko,“ vydechl a objal ji volnou rukou kolem ramen.

„Pojď ke mně,“ zašeptala.

„Myslel jsem, že se mi o tobě zdá,“ řekl a přitáhl ji k sobě.

„Co se ti zdálo?“

„Ukážu ti to,“ vydechl.

Je krásné, když můžeme vpouštět sny do života.

„Chtěla bych mít dítě,“ zašeptala Erika, když se po současném vyvrcholení stulila Lukášovi do náruče.

„Teď?“

Jeho udivený pohled ji skoro rozesmál. „Já přece vím, že to nejde úplně okamžitě. Mám na to takový kurz, víš, šestiletý.“ Poprvé jsem viděla porod v pátém ročníku. Gynekologická klinika byla tehdy tady na Slovanech, kousek odtud. Moc mě to tenkrát nenadchlo.

„Já vím, že jsi nemyslela dnes. Ale stejně…“ Trochu to zastudilo.

„Neměli bychom počkat, až dodělám školu?“

Erika neodpověděla. Až doděláš školu… Nejdřív to může být skoro za pět let. Pět let… Co s námi bude za pět let… Ty nejspíš budeš s jinou a já… Chtěla bych mít dítě. Lukášku, kdybys věděl…

„Anebo alespoň než si najdu nějakou práci.“

„Jakou práci?“

Lukáš si Eriku přitáhl k sobě a položil si její hlavu na hrudník. „Když budeš doma s děckem, někdo nás přece bude muset živit.“

Najednou jí bylo úplně jinak. Takové to bývalo kdysi dávno, když ještě mohla svoje starosti a problémy přinést domů a tam je ze sebe všechny setřást. Mít někoho, o koho je možné se v kterémkoliv okamžiku opřít. Trochu nervózně potřásla hlavou. Ne, tohle nesmím. Nesmím zapomenout, že já musím zůstat tím pevným bodem, oporou. Každý sen jednou skončí a pak… Budu mít tvoje dítě a už nikdy nebudu sama. A zůstane mi i kousek tebe…

„Copak?“ Pohladil ji po vlasech.

„Lukášku, musíš přece dodělat školu.“

„Ale jo, to je jasný, rozložím si to na víc let a budu vydělávat. Stejně jsem počítal, že ve vyšších ročnících budu pracovat, abych měl po promoci nějakou praxi.“

„Lukášku…“

„Chceš s tím začít hned?“ Tak jak ji držel v náruči, převalil ji na záda.

„Ty jsi takový krásný blázen.“

„Tak jo, teď hned.“

„Teď to přece nejde.“ Zatvářil se nechápavě.

„Moderní antikoncepce je spolehlivá.“

„Co se dá dělat, tak si budeme užívat jen tak.“

„Lukášku, já jsem to myslela vážně.“

„To dítě? Já vím.“

Povzdechla. „Víš, já už tak moc času nemám.“ Odmlčela se.

Neodpověděl. O létech mezi nimi dvěma mluvili opakovaně. Vždycky s tím začala Erika.

„A chtěla bych dítě od tebe.“

„Jak dítě ode mě… snad naše dítě, ne?“

„Lukášku, mně je s tebou tak krásně, ale co bude za pět let, za deset…“

„Za pět let bude v předškoláku a za deset ve čtvrté třídě.“

„Já…,“ zaváhala, „já nechci, aby ses na mě vázal natrvalo, i kdybychom měli spolu dítě. Ale chci ho mít s tebou.“

Neřekl nic. Snažil se rozumět jejím obavám. Od první chvíle, kdy Eriku potkal, jí měl plnou hlavu. Teď už i srdce, duši… Občas se přinutil uvědomit si, že Erika je skoro o dvacet let starší. A co… Kdyby to bylo obráceně, nikdo by o tom nepřemýšlel. Co to je věk… Erika nevypadá ani na třicet. A já…

IV.

Erika seděla ve starém křesle ve větší ze dvou místností ateliéru akademického malíře Václava Březiny v Doubravce. V ruce držela velký keramický hrnek a usrkávala zelený čaj.

„A nebylo by rozumný, že bys mu tu ruku dala, když o ni tak úpěnlivě žádá?“ otočil se Václav od stojanu.

„To říká teď, že si mě chce vzít.“

„A kdy by to měl říkat?“

Erika neodpověděla, jen se zamyšleně zadívala na hrneček s čajem. „Takhle vůbec nevypadá zeleně. Skoro všechno je jinak, než to na první pohled vypadá.“

„Podle toho, co o něm vím, myslí to s tebou Lukáš doopravdy vážně,“ řekl Václav a pokračoval v práci.

„Ale jo, myslí to vážně, teď to opravdu chce. Ale co bude chtít za pět let, za deset, za dvacet…“

„Jeho děti chceš, ale jeho ne. To je divný ne? To by sis možná měla nechat udělat dítě a neříkat mu to.“

„To by nebylo fér,“ namítla Erika.

„A tohle je?“

„Já to s ním přece myslím dobře,“ Erika se kousla do dolního rtu.

„Ale no tak, nebreč, ty to s ním myslíš dobře, on to s tebou myslí dobře, oba to myslíte vážně, máte se rádi, tak proč to komplikujete? Vykašli se na věk. Když má někdo štěstí, je mu každý rok o rok víc. Když se to zastaví, tak to tedy rozhodně není žádná výhra.“

„Ale…“

„Nemysli už na to, co bude za deset let. Bůhví, co bude. Co když vás oba přejede příští měsíc autobus? Buď ráda, že Lukáše máš, podle mě to bude daleko lepší táta, než by byl Kamil.“

„Kamil teď žije s Lucií.“

„Doufám, že tě to nemrzí,“ trochu podezřívavě se na ni podíval.

„Ale vůbec ne. Já Lukáška miluju.“

„No vidíš, tak si to zbytečně nekomplikuj.“

„Počkám ještě alespoň rok.“

„Na co?“

Erika odložila hrneček s čajem na stolek a podepřela si hlavu oběma rukama. „Václave, já nevím, co mám dělat.“

„Říká se, že když nevíš, co dělat, nemáš dělat nic. To ale nesmí trvat moc dlouho. Oddechový čas nebývá dlouhý.“

„Jo, tohle už jsi mi jednou říkal. A když ani po oddechovém času nevím, co dál?“

„Poraď se. Se svým rozumem, se srdcem, s přáteli.“

„Rozum a srdce radí každý něco jiného. A opravdových přátel já moc nemám. Ty mi radíš totéž co srdce.“

„Tak vidíš. Co ostatní?“

„Lucie tvrdí, že je to jedno a že tomu mám nechat úplnou volnost, protože se to nakonec nějak seskládá samo.“

„Jenže ty jsi zvyklá rozhodovat a nenechávat věcem volný průběh.“

„Při mojí profesi je to snad pochopitelné,“ pokrčila Erika rameny.

„Hm. Co tomu říkají v nemocnici?“

„Většinou si myslí, že jsem se zbláznila,“ ušklíbla se.

„Mám pocit, že mě chápou spíš ti mladí.“

„To jsme snad my taky, ne?“ usmál se Václav.

„Jo. Ale už dost dlouho.“

„Nono, ty tedy dneska na svět koukáš hodně kriticky.“

„Zdravá skepse,“ řekla a sáhla znovu po hrnečku, „Václave, kolik je vlastně tobě?“

„Každý den trochu jinak, co z toho.“

„A slavíš narozeniny?“

„Ale jo, podle toho, jak se to hodí. Některý rok i víckrát, ale letos jsem se k tomu ještě nějak nedostal.“ Trochu poodstoupil od plátna a otočil se k Erice. „Jestli chceš, můžeme je oslavit dnes. Hele, můžeš ještě pít víno?“

„Můžu,“ zasmála se Erika, „neboj, ještě v tom nejsem.“

„Fajn. Vedle v ledničce jsou určitě alespoň dvě láhve bílého. Sauvignon od Štěpánka.“

„Tak jo.“ Erika odložila čaj, přistoupila k Václavovi, stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Všechno nejlepší.“

„Dík. Pro dnešek jsem hotov. Vymyju štětce a můžeme nalévat.“

V.

Erika prošla dveřmi automaticky se otevírajícími na pokyn z fotobuňky. Skleněná přepážka oddělující klimatizovaný prostor nemocnice od léta. Do obličeje ji udeřil horký vzduch. Zastavila se. Tenhle pocit mám ráda. Horké léto. Jako na jihu. Dneska i tady ve střední Evropě bude teplá i tma. Vyšla před nemocnici. Za první bariéru mezi pracovním životem a soukromím. Zamířila k parkovišti, kde stála její jasně červená mazda. Dálkovým ovladačem auto odemkla, nastoupila a stiskla startér. I tady jsem ještě pořád v práci. Projela branou nemocnice a zahnula doprava. Další bariéra. Zapnula klimatizaci. Skutečná hranice mezi nemocnicí a domovem je na malém kopci mezi Týnem a Plzní. Nejvyšší bod cesty, ze kterého už silnice klesá ke krajskému městu. Teď ale Erika nemířila rovnou domů. Zbytek horkého letního odpoledne je škoda trávit ve městě. Erika se rozhodla, že pojede k přehradě. Plavky, ručník, deku a rozečtenou knihu hodila už ráno do kufru auta.

Vyjela z Týna. Silnice teď pár kilometrů vede mezi poli a pak vjede do lesů. Plzeň má krásné okolí.

V kabelce na pravém předním sedadle se ozval mobil. Erika se zamračila. Tak a podvečerní idylka s knihou u přehrady je pryč. Pro chirurga zase ne tak výjimečná situace. Sjela na rozšířené místo před táhlou levotočivou zatáčkou. Silničáři tu mají připravenou hromadu štěrku na zimu. Nebo zapomenutou z minulé zimy. Zastavila za hromadou. Tady to půjde i otočit. Mobil vytrvale zvonil. No jo, vždyť už to zvedám. Sáhla do kabelky pro telefon. Mrkla na displej.

„Ahoj Lucko, to jsem ráda, že jsi to ty.“

„To jsi snad ráda vždycky, ne?“

Zasmála se. „Jedu z nemocnice a myslela jsem, že mě volají zpátky.“

„Jedeš domů?“

„Myslela jsem, že se zastavím na přehradě.“

„Bezva nápad.“

„Kde jsi ty?“

„V cukrárně pod divadlem. Kamil má ještě práci, a tak tu zaháním horko a smutek zmrzlinou,“ odpověděla Lucie.

„Pojeď se mnou k vodě.“

„Tak jo.“

„Zastavíme se u nás doma, půjčím ti nějaké plavky.“

„Na co, prosím tě. Sejdeme se na konečné třináctky.“

Červená mazda sjela z asfaltové silnice a po štěrkové cestě zamířila mezi stromy. Erika jela pomalu asi sto metrů a pak zastavila na malém plácku obklopeném borovicemi a keři. Byl prázdný.

„Sem jezdí akorát rybáři. A v tomhle horku nejspíš přijedou až večer. Jestli vůbec.“

„Mně by takový schopný rybář ani nevadil,“ pokrčila Lucie rameny a vystoupila z auta. „Třeba by mi chytil zlatou rybku.“

„Kamil je snad dost velká zlatá ryba,“ prohodila Erika.

„Mám něco vzít?“

„To je dobrý,“ Erika vytáhla z kufru auta tašku s výbavou k vodě.

„Máš ještě kabelu, já mám akorát kreditku v kapse.“

„To nenosíš ani doklady?“

„Mě skoro všichni znají.“

„A ti, co ne?“

„Ti mají smůlu.“ Lucie vzala Erice z ruky plátěnou tašku a vykročila po úzké pěšině směrem k vodě.

Erika zamkla auto a vydala se za kamarádkou.

Na malou travnatou pláž v jihozápadním cípu přehrady se dalo dostat jen po pěšině, po které přišly Erika s Lucií. Jinak byla ohraničená neprostupnými křovinami. Rozložily deku.

Lucie si stáhla široké letní kalhoty. Na pravé noze se jí od zevního kotníku vzhůru vinul vytetovaný had. Ovíjel několika smyčkami končetinu až k pevné hýždi, kde přes pravý bok a záda přecházel na břicho, kde se hlavou stáčel dolů do klína. Rozeklaným jazykem se had dotýkal úzkého proužku krátkých chloupků stejné barvy jako Luciiny vlasy. Teď byly ohnivě rudé.

Lucie pravou rukou pohladila hada a podívala se na Eriku, která už stála na dece také nahá. „Chceš?“

„Jdeme do vody.“

„Máš pravdu, napřed se vykoupeme.“

„Řekla jsem to Lukášovi.“

„Co?“

„O tom dítěti.“

„O dítěti?“

„Měla jsi pravdu,“ pokračovala Erika. „Teď už jsem si jistá. Chci mít dítě. S Lukášem.“

Lucie se zvedla na dece a opřela se o loket. „Nevím, jestli bylo zrovna nejlepší začít si s ním o tom povídat.“

„Proč?“

„Tohle si přece ženská může rozhodnout sama. Pokud jsi opravdu rozhodnutá, myslím, že by bylo lepší mu to říct, až když už by bylo počato.“

Erika se trochu zamračila. „Ne, to ne. Tak to nechci.“

„V lásce, stejně jako ve válce, je dovoleno všechno,“ řekla Lucie. „Většinou to sice říkají muži, ale platí to pro všechny.“

„Předpokládám, že chlapi tím ale myslí něco jiného.“

„Že by chlapi zrovna v těchhle situacích mysleli?“ ušklíbla se Lucie. „Řekla jsi mu to, když jste byli v posteli?“

„Hm.“

„Tak to je úplně jedno, co jsi mu říkala.“

„Co to meleš?“

„Když je chlap s ženskou v posteli, myslí na sex. Mužský mají mozek rozdělený na přihrádky. Boxy na jednotlivé činnosti. Práce, auto, zahrada, sex… A umějí pracovat vždycky jen s jedním boxem.“

„Tohle já samozřejmě vím,“ ohradila se Erika.

„Tak vidíš. Jestli měl Lukáš zrovna otevřený šuplík se sexem, tak jsi mu mohla říkat cokoliv. Nejspíš tě vůbec nevnímal.“

„Víš,“ Erika se trochu usmála, „já doufám, že měl v té chvíli otevřený šuplík s nadpisem Dítě.“

„Ty myslíš, že už tuhle přihrádku v hlavě má? No, nevím, Já myslím, že v tomhle by sis měla iniciativu ponechat v rukou ty. Už jsi vysadila antikoncepci?“

„Jo.“

„Tak je to OK. Záleží na tobě.“

„Nechci…,“ Erika trochu zaváhala, „nechci mu to ukrást.“

„Co? Jeho genetický materiál? Prosím tě, vždyť se koukni, jak s tím chlapi zacházejí. Příroda je vybavila dostatečnými rezervami, protože je moudrá a ví, že chlap se svými spermiemi rozumně zacházet neumí. Tohle je na nás a je to tak správně.“

Erika se zasmála při představě, kde všude zůstal Lukášův nevyužitý genetický materiál. „Nechci ho připravit o ten pocit, že spolu… že spolu počínáme naše dítě.“

Lucie obrátila oči v sloup. „Nakonec to stejně zůstane na tobě. To ti snad je jasný, ne?“

„Já vím, že se mnou Lukášek asi nezůstane trvale. Ale to dítě bude naše a bude ho mít pořád rád.“ Na okamžik se odmlčela. „A mě taky. Bude to jiný než teď, to určitě, ale mohlo by to být přece taky hezký.“

„Ty, Riko, nejsi už v tom?“

„Ne, proč?“

„Mluvíš tak,“ Lucie trochu potměšile přivřela oči, „tak mateřsky.“

Erika pokrčila rameny. „Dospělá žena si může být jistá, že není těhotná, jen v jediné situaci a v té situaci já naštěstí nejsem.“

„Tak mě napadá, proč jsi tu se mnou, místo abyste s Lukášem usilovně tvořili svého potomka?“

„Lukáš je v práci.“

„Je léto, má přece prázdniny, ne?“

„No právě, má prázdniny, a tak chodí do práce. Připravuje se na roli zodpovědného živitele rodiny.“

„No, když už jsem tady v podstatě jako náhradnice,“ řekla pomalu Lucie a položila Erice ruku na koleno. Než jí stačila posunout alespoň o trochu blíž k nahému klínu, vzala ji Erika zlehka za zápěstí a odsunula ruku s dlouhými rudými nehty vedle na deku.

„Ne, Lucko.“

„Teď ne?“

„Já nevím.“ Ještě před několika týdny bych se bez zaváhání pustila do krásné erotické hry, která by po chvíli skončila oboustranným vyvrcholením. Sjela pohledem na hada obtáčejícího kamarádčinu pravou nohu. Jedna smyčka, druhá, třetí až v třísle, oblouk na dolní straně břicha a hadí hlava mířící do vzrušujícího klína… I sex je přece hra, ale přece jen nejen hra…

„Já ti přece dítě neudělám,“ ušklíbla se Lucie. Erika jen omluvně pokrčila rameny.

„No jo,“ pokračovala Lucie, „mateřství ženu změní. Jak koukám, dokonce i jenom plánované mateřství.“

Erika se zasmála, vzala kamarádku kolem krku, přitáhla ji k sobě a políbila ji na tvář.

„Páni,“ zakroutila Lucie hlavou, „tak mateřské políbení už jsem tedy dlouho neinkasovala.“

„Ne mateřské,“ opravila ji Erika, „sesterské.“

VI.

Když Lukáš otevřel dveře do bytu a vešel do předsíně, trochu ho překvapilo, že na věšáku visí Eričina bunda a pod ní jsou srovnané její mokasíny.

„Eriko?“

„Ahoj,“ ozvalo se z kuchyně.

„Jak to, že jsi tak brzy doma?“

„Přijela jsem před chvílí. A nemohla jsem se tě dočkat.“ Vykoukla z kuchyňského koutu.

Lukáš rychle shodil boty a za okamžik už držel Eriku v náruči. Pořád ještě tomu nemůžu věřit. Že jsi opravdu moje. Držel ji oběma rukama kolem pasu.

„Počkej, ať mě nerozmačkáš,“ uvolnila se z jeho objetí.

„Běž si umýt ruce, připravila jsem svačinu.“

Když vešel do pokoje, Erika stála u okna a dívala se na střechy domů a na oblohu, která takhle kvečeru začíná být nádherně barevná i ve městě. Tvářila se tak nějak… jinak. Otočila se, usmála se na něj a došla ke koženému křeslu. Věděl, že tohle je její oblíbené místo, také už měli vyzkoušené, že se do toho masivního starého křesla vejdou dva.

„Lukášku, já ti chci něco říct.“

Trochu se lekl. „Stalo se něco?“ Ale ne, usmívá se, žádná špatná zpráva.

Opřela se do křesla a zadívala se mu do očí. „Lukášku, budeme mít děťátko.“ Ano, budeme, tak je to správně, budeme. Ať už se bude dít cokoliv, to malé bude naše, společné.

Pár zlomků vteřiny trvalo, než zpráva pronikla do jeho mozkové kůry. A v další vteřině už klečel u jejího křesla, znovu ji objímal oběma rukama a hlavu měl položenou v jejím klíně. „Eriko, to je…“

Pohladila ho po vlasech. „Neříkej nic.“ Ne, na tohle nejsou slova.

„Eriko,“ vydechl znovu.

Mám tě ráda, moc tě mám ráda. Převrátil jsi mi život vzhůru nohama. Když jsem tě poprvé viděla, myslela jsem si, že bych s tebou mohla prožít pár hezkých nocí. Kolik už jich bylo… a jsou čím dál hezčí. Pro mě… Jenže… devatenáct let rozdíl, to je skoro jedna generace… Nechtěla jsem to nechat zajít tak daleko. Nechtěla? Rozum mi říkal, že to musím včas skončit… Ale je to silnější než já. A teď… Ať už se stane cokoliv, zůstaneš mi. Alespoň trochu.

Lukáš zvedl hlavu. „To se ale přece musíme vzít.“

„Cože?“

„Když teď spolu čekáme dítě,“ pohladil ji po břiše.

„To přece…,“ na tohle připravená nebyla.

„Já samozřejmě vím, že dnes je normální mít dítě jen tak. S přítelkyní, s přítelem… Ale ty pro mě nejsi přítelkyně. Jsi moje milenka a chci, abys byla moje žena.“

„Nejsi tak trochu staromódní?“

„Můj táta říká, že manželství je vyšší vývojový stupeň vztahu.“ Vážně se na Eriku zadíval.

Vzala jeho hlavu do dlaní a políbila ho na čelo.

„Lukášku, já už se nechci podruhé rozvádět.“

„Myslel jsem, že mě bereš vážně.“

„A proč bych neměla?“

„Říkala jsi, že chceš mít dítě se mnou. Teď chceš mít dítě beze mě? Mně to moc logické nepřipadá.“

Beru tě vážně, všechno to beru vážně. Ale devatenáct let… Bojím se, od naší první noci v tomhle bytě se bojím.

„Mám strach, že mi jednou odejdeš. Jak jinak to může dopadnout. A nechci ti to ztěžovat.“

Lukáš potřásl hlavou. Jo. O tomhle už jsme mluvili mockrát. „Dobře, nemusíme se brát hned příští týden. Ale nemysli si, že mi utečeš.“

Zasmála se. „To víš, že ne, když jsi mě přivedl do jiného stavu, tak tě přece neopustím.“

„Tak jo… Eriko, mně to připadá tak neskutečný… neskutečně krásný!“ Znovu jí položil dlaň na břicho.

„Zatím je mrňavý. Asi takhle,“ ukázala mezi palcem a ukazovákem. „A taky ještě není jasný, jestli je to kluk, nebo holka.“

„To je jedno. Ale,“ znovu se jí podíval do očí, „asi bychom o tom měli říct našim.“

No, tak to je další otazník. Lukášovi rodiče.

„Měl bych tě k nám vzít… představit.“

„Chtěl jsi říct ukázat, viď?“

„No,“ přiznal. „A proč bych tě neměl chtít ukazovat. Jsi krásná ženská.“

„Počkej,“ zarazila ho. „Už jsi o mně rodičům řekl?“

„Jo. Řekl jsem doma, že mám holku.“

„Jo, takhle, že máš holku…“ Erika zakroutila hlavou.

To budou absurdní situace. „Řekl jsi, co dělám?“

„Hm, řekl jsem, že děláš medicínu.“

„Dobrý. A zmínil jsi, jak už dlouho?“

„No, že jsi chirurgická primářka, jsem jim neřekl.“

„Aha, takže očekávají medičku z prvního nebo druhého ročníku, co?“

Trochu provinile se na ni podíval. „Kdyby sis udělala culíky…“

„Jo, kdybych si udělala culíky, vzala si krátkou kostkovanou sukni a podkolenky, mohli by nakonec chtít, abych jim ukázala občanku, ne?“

VII.

Pracovna primáře chirurgického oddělení nemocnice v Týně. Je už to skoro deset let, co ji tu přivítal tehdejší primář Čermák. Ze Strakonic odešla od už bývalého manžela, ale ne od chirurgie. Naopak. Tenkrát se rozhodla, že chirurgie bude hlavní náplní jejího života. I proto je tahle pracovna už tři roky její. Erika se opřela oběma rukama o hranu psacího stolu a trochu se na pojízdné židli odsunula dozadu. Pootočila se doleva a zadívala se na řadu fotografií nad rozkládacím gaučem. Bývalí přednostové týnské chirurgie. Začal s tím kdysi dávno primář Veverčák, když si tu pověsil fotku svého učitele a předchůdce docenta Kronera. Zatím poslední v řadě je primář Čermák. Před třemi lety řekl Erice, že odchází do důchodu klidně, protože ví, že nechává oddělení v dobrých rukou. Co byste mi poradil teď, pane primáři? Abych vybrala nějakou slušnou fotku?

Erika sáhla po telefonu a vyťukala číslo oddělení A.

„Prosím vás, je tam doktor Beran?“ zeptala se sestry, která se ohlásila na druhé straně.

„Ano, paní primářko, hned vám ho dám.“

„Petr,“ ozvalo se v telefonu.

„Péťo, prosím tě, můžeš na chvíli přijít ke mně?“

„Jasně, už utíkám.“

„To zase nemusíš. Nehoří.“ Erika položila telefon a trochu se usmála při představě klusajícího zástupce primáře. Vysoký a mohutný doktor Beran nepobíhal. Pohyboval se důstojně. Energicky a majestátně kráčel středem chodby. Jako správný chirurg.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dále.“

Doktor Beran vstoupil. „Nějaký problém?“

„Problém?“ Trochu se usmála. Ne, tohle není problém.

„Nic akutního. Sedni si.“

Beran se posadil na své obvyklé místo.

„Petře, jsem těhotná.“

Překvapeně polkl. „Já za to ale nemůžu.“

Erika při pohledu na svého zástupce vyprskla smíchem.

„Bohužel,“ dodal. Chirurg by neměl hned tak ztratit rovnováhu.

„Péťo, není to vtip. Chtěla bych ti předat oddělení.“

„Proč tak obřadně? Půjde o pár dnů. Jako když máš dovolenou.“

„Počkej,“ zamračila se Erika, „ty mi nerozumíš. Jsem v jiném stavu, protože jsem chtěla otěhotnět. Na dovolenou půjdu, ale na mateřskou. Takže nejde o pár dnů.“

„No, ty dovedeš člověka překvapit,“ doktor Beran si v křesle trochu poposedl. „Samozřejmě tě zastoupím, až budeš na mateřské. Na jak dlouho to plánuješ?“

„To v tuhle chvíli nevím. Ale vím, že na to budu sama.“

„Jak to?“ zvedl Beran hlavu. „Existuje snad taky nějaký otec, ne?“

„Jo, existuje,“ Erika se trochu smutně usmála. „Ale budu na to sama. Takže opravdu nejde jen o pár týdnů nebo měsíců.“

„No, to jsou věci.“

„Já to dítě chci, Péťo. Teď už vím, že chci dítě víc než cokoliv jiného. Naštěstí mi to došlo včas. Snad včas,“ dodala po okamžiku zaváhání. „Samozřejmě vím, že první těhotenství těsně před čtyřicítkou je riziková záležitost, takže se budu snažit to riziko trochu zmenšit. Nemusím ti přece vysvětlovat, jak stresující záležitost je vedení chirurgického oddělení. A po porodu mě to mimino bude potřebovat daleko víc, než bych mu byla schopná dát jako primářka. Mám v úmyslu rezignovat na primariát a chtěla bych, abys to po mně převzal ty. Ředitel bude muset vypsat konkurz, ale pokud se přihlásíš, předpokládám, že primariát dostaneš.“

Vážně se na ni podíval. „Jsem z toho trochu mimo.“

„Chtěl jsi tu přece dělat primáře.“

Trochu svraštil obočí. „Já jsem toho chtěl.“

„No vidíš, jestli jsi to tenkrát myslel vážně…“

„Eriko, ty mi tedy navrhuješ, abychom si to vyměnili? Já bych dělal vedoucího oddělení a ty…“

„Ne,“ přerušila ho, „to by nefungovalo. Nemůžu ti dělat zástupce.“

„Prosím tě, proč?“

„Jestli nebudu schopná dělat primářku, nemůžu dělat ani zástupce. To přece musí být člověk, na kterého se můžu spolehnout v kterémkoliv okamžiku. A já teď mám jiné priority.“

Uvědomil si uznání, které v poslední větě vyslovila.

„Ty chceš odejít z oddělení úplně?“ zeptal se nahlas.

„Ne. Už jsem si to promyslela. Navrhuji ti, že převezmu příjmovou ambulanci. Alespoň se tam nebudou muset doktoři střídat, vždycky jsem chtěla, abychom měli někoho plně kvalifikovaného, kdo by tam mohl být trvale. A jako zástupce bych si na tvém místě vybrala Honzu Ježka.“

Mlčky se na ni zadíval. To, co mu tady Erika povídá, zní logicky. A zdá se, že to myslí opravdu vážně.

„Péťo, děláme spolu deset let. Já vím, že zpočátku jsi mě nemohl ani vidět.“

„Naopak,“ přerušil ji s trochu potutelným úsměvem, „na začátku ses mi líbila moc. Naštval jsem se, až když z tebe udělali primářku. Ale moc dlouho mi to nevydrželo.“

„Já vím,“ přikývla. „Jsem ráda, že jsi tu zůstal. A teď bych byla ráda, abys to převzal po mně. Opravdu. Za nějakou dobu se k operování vrátím a doufám, že budu dělat zase s tebou.“

„Tak fajn, zase si to pak vyměníme.“

„Ne,“ zavrtěla Erika rozhodně hlavou. „Vedoucí oddělení už dělat nebudu. Pro mě už nikdy nebude práce to nejdůležitější. Doufám.“

Vážně se na ni podíval. „Je v tobě víc, než jsem si myslel.“

„To víš, do ženy a do melounu nevidíš.“

„Kolik času mi dáš na rozmyšlenou?“

Trochu se k němu naklonila a přimhouřila oči. „To sis to ještě nestihl rozmyslet?“

„Eriko, ty jsi tedy číslo.“

„Takže až zítra půjdu za ředitelem, můžu mu říct, že se do konkurzu určitě přihlásíš? Aby ho nenapadlo hledat někoho jiného.“

„No, nadřízeným bychom zbytečně přidělávat starosti neměli.“

VIII.

Vila architekta Kamila Horáka je na konci Týna na velikém pozemku, který na severní straně přechází plynule do lesa. Jeden z nejhezčích domů v Týně. Projekt si samozřejmě dělal sám. A taky si pohlídal, aby obrovská zahrada, uprostřed které stavěl, zůstala nepoškozená. A tak teď stojí moderní vila mezi vzrostlými stromy, od okolního světa je oddělená železnou kovanou bránou, masivním plotem a hustými keři. Na severozápadní straně domu se přímo ze zimní zahrady dá vejít do krytého desetimetrového bazénu.

Lucie se zastavila pod velkým červeným bukem. Zaklonila se. Mezi rudohnědými listy mihotavě prosvítalo slunce.

„Tuhle barvu mám ráda.“

„Teď?“ zasmál se Kamil. „Hlavu máš červeno-bílou.“

„Nejenom hlavu,“ Lucie si oběma rukama prohrábla husté jasně rudé vlasy s několika pruhy, nyní pro změnu čistě bílými. „Je léto, a tak mám letní hlavu. Na podzim budu mít takovou,“ vztáhla obě ruce směrem ke koruně buku. „Kdy jsi na ten strom vylezl naposled?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hlavně ať ti udělá dítě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.