Jan Bauer

Záhady pro rychtáře

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2010, 2011, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010, 2011, 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8971-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8972-1 (mobi)

Kniha první VÝKUPNÉ ZA KRÁLE

I

„Co to má znamenat? Kdo je to? Co chtějí?“ nevlídně zavrčel král Václav IV., sotvaže na stezce ke Královskému Dvoru u Berouna spatřil velký shluk jezdců. Na dálku to vypadalo, jako by se zastavili s úmyslem zatarasit panovníkově družině cestu. Koně nervózně pofrkávali, hrabali kopyty, někteří se zvedali na zadní nohy a rytíři měli co dělat, aby je zvládli.

Komoří Jíra z Roztok pokrčil rameny: „Nevím, Milosti. Snad v tom má prsty nejvyšší purkrabí.“ Z jeho hlasu byla znát hořkost. Na tento úřad si dělal zuby sám, ale král ho kupodivu svěřil jednomu z příslušníků vyšší šlechty Otovi z Bergova, majiteli Kyšperka a Bíliny, jehož předky kdysi povolal z Durynska do Čech Jindřich Korutanský.

„Že by mě přijela uvítat celá zemská hotovost?“ ušklíbnul se král a opatrně se poohlédl po hloučku, který ho doprovázel. Byli tu samozřejmě Jíra z Roztok, Jan Čůch ze Zásady, Zikmund Huler, Konrád Kaplíř ze Sulevic a vyšehradský probošt Václav Králík z Buřenic a ještě pár zbrojnošů. Jenže těch naproti bylo už na první pohled několikanásobně víc. Král si všiml korouhve s okřídlenou rybou, erbovním znamením pánů z Bergova. Ale hned vedle se v mírném vánku třepotal bílý praporec s červenou pětilistou růží. Rožmberk! Václav se zachmuřil. Otu z Bergova by chápal, ale proč je tu Jindřich z Rožmberka, jemuž rozhodně nebyl nijak nakloněn?

„Vyjeď jim vstříc a nařiď jim, aby uvolnili průjezd svému králi,“ přikázal panovník Jírovi z Roztok. Komoří mlaskl na koně a lehce ho pobídl ostruhami. Panovník ho napjatě sledoval a cítil, jak se mu žaludek svírá úzkostí. Podobné stavy míval v poslední době často. Bál se nočních můr a ve dne pak stínů, cítil každou nelibost na sto honů, z každého pohledu, který se na něj tázavě obrátil, z každého listu, který mu došel na jeho oblíbený hrad Žebrák. Marně si namlouval, čeho že by se měl bát, vždyť je přece vládcem této země, vládcem celé Svaté říše římské. Přesto se ráno probouzel zpocený ze zlého snu a honem přivolával sluhy, aby se ubezpečil, že se na jeho postavení nic nezměnilo. Onehdy se mu zdálo o šedé stařeně s tváří zakrytou plachetkou. Pevně ho uchopila za ruku kolem zápěstí a kamsi ho vlekla. „Já s tebou nepůjdu!“ křičel na ni, ale marně. Ta vetchá stařena byla silnější než on. Probudil se a srdce mu rozčileně tlouklo. „Víno!“ zavolal na sluhu a ten, sotva probuzený, mu musel přinést džbán mělnického. Přitiskl si ho k ústům a chlemtal víno, jako jeho uštvaní lovečtí psi vodu. Nakonec takřka prázdným džbánem mrštil do rohu své ložnice, ze tmy slyšel, jak narazil do zdi a rozbil se na střepy. Pomyslel na Žofii, škoda, že tu není s ním, proč od ní utekl? Teď by ji potřeboval. Držel by ji pevně za ruku a šeptal: „Říkej mi nějaká hezká slova!“ Včera přijel na Žebrák posel s listem nejvyššího purkrabího. Ota z Bergova mu v něm sděloval, že Boreš mladší z Rýzmburka přepadl hrad Toužim a on že z moci svého úřadu proti němu svolává zemskou hotovost, aby ho přinutil k pořádku. Václav se rozčílil a prohlásil, že hned musí do Prahy. Teď na půl cesty před Královým Dvorem začínal svého unáhlení litovat. Cožpak každou chvíli nepřepadnou někde v Čechách nějaký hrad? Šlechtici, rytíři a zemani si dělají, co chtějí, a často se i korouhevní páni ze starobylých rodů chovají jako ti nejsprostší lapkové. Úděsná doba! Proč najednou svolává Ota z Bergova zemskou hotovost? A zrovna proti Boreši mladšímu z Rýzmburka, s nímž býval ještě nedávno tuze zadobře? Nechtěli ho náhodou vylákat z hradu Žebrák? Čert aby se v tom vyznal, povzdechl si král. Otočil se po Zikmundu Hulerovi, tomu nejmazanějšímu ze svých dvořanů, ale z jeho tučné zarudlé tváře se jako obvykle nedalo nic vyčíst. Je pořádně prohnaný, ale především pro svůj prospěch!

Jíra z Roztok zatím na koni dorazil k prvnímu z velké skupiny jezdců před nimi a začali spolu rozmlouvat. Na tak velkou vzdálenost samozřejmě nebylo slyšet, o čem hovoří. Po chvíli komoří zvedl ruku a pokynul královu průvodu, aby popojel blíž. Václav si všiml, že se jezdci před nimi začali rozestupovat, aby jim uvolnili cestu.

„Však až popojedu blíž, tak to nejvyššímu purkrabímu spočítám,“ říkal si pro sebe Václav a bičíkem popohnal svého grošáka. Byl krásný jarní den, sluneční paprsky se třpytily na hladině Berounky, ale okolní les byl na tuto roční dobu kupodivu tichý. Jako by se ptáci polekali takové spousty jezdců. Václav nebyl pověrčivý, ale to náhlé podivné ticho ho varovalo. Nu což, s pomocí boží vzhůru vstříc osudu, pomyslel si. Všiml si, že i zbrojnoši, kteří je doprovázeli, si teď ostražitě položili pravé ruce na jílce svých mečů a koně vedli jen levačkami.

„Myslíte si, že se budete bít?“ zeptal se uštěpačně jednoho z nich král.

„Nevím, Vaše Milosti,“ zněla opatrná odpověď.

„Vždyť jsou to naši. Cožpak nevidíš praporec pana z Bergova?“ připomenul mu král.

„Časy se mění, Vaše Milosti, a jistota je jistota,“ odpověděl zbrojnoš.

Však už přijížděli. Jíra z Roztok vedl svého koně vedle nejvyššího purkrabího a tvář měl bledou a podivně napjatou. Václavovi se zdálo, že chce něco říci, ale Ota z Bergova, vysoký blondýn s nakrátko ostříhanými vlasy jako hřebíky, ho rázně předešel:

„Vítám vás, Vaše královská Milosti! Když dovolíte, doprovodíme vás do Králova Dvora.“ V jeho hlase nebyla ani stopa po zdvořilosti. Purkrabí neprosil, ale nařizoval. Panovník se ohlédl po svých lidech a všiml si, jak jeden z jezdců zemské hotovosti hbitě strhl z koně zbrojnoše, který ho doprovázel, a další mu okamžitě uzmul jeho meč. „Co to děláte?“ chtěl vykřiknout, ale vzápětí ho ze všech stran obklopil hlouček šlechticů, kteří ho zde před Královým Dvorem čekali. Začalo to vypadat náramně zle. Král se zamračil a dotkl se jílce svého meče. Snad si nedovolí vztáhnout ruku také na svého panovníka, ale kdo ví? Však je poznával. Nikdo z nich zrovna nepatřil k jeho oblíbencům: mužně urostlý Jindřich z Rožmberka, pán na Krumlově s tváří lemovanou krátce zastřiženým prošedivělým vousem, Jindřich starší z Hradce, Rožmberkův vzdálený příbuzný s protáhlým, jakoby koňským obličejem, Jan Michalec z Michalovic s pramálo zdvořilým výsměšným pohledem v šedomodrých očích, Břeněk ze Skály, pán na Švihově a samozřejmě Vilém z Landštejna, jehož kabátec se třpytil zlatem víc než ten královský. Vilémův otec stejného jména patříval k nejdůvěrnějším dvořanům Václavova otce, císaře a krále Karla. Jenže kdeže loňské sněhy jsou?! Že by ti všichni poslechli Otu z Bergova a vyrazili pod korouhvemi zemské hotovosti pokořit jednoho ze svých řad, Boreše mladšího z Rýzmburka? Ne, v tom bude nějaká čertovina, usoudil král, ne nadarmo začali odzbrojovat jeho muže. Takového Hulera možná rovnou podřežou. Václav se při té představě musel ušklíbnout, rázem se mu trochu zlepšila nálada a žaludek se mu už tolik nesvíral úzkostí. Vždyť čeho by se měl bát?

A podívejme se, kdo jim to přichází z brány Králova Dvora v ústrety? Vždyť je to sám nejvyšší zemský sudí Ondřej z Dubé! Na čí ten je straně? Na jeho královské, nebo na té druhé, panské? Páni z Dubé patří mezi starobylou šlechtu a bývali vždy věrní panovníkovi. Ovšem časy se mění, hořce si pomyslel Václav. Vždyť i ten zlatem se třpytící Landštejn byl vychován v rodině oddané českým králům. Ach, kdyby tady byl otec Karel, povzdechl si v duchu a mlaskl na koně, aby přidal do kroku. Zkoumavě se přitom zahleděl na zemského soudce.

Jeho vážný vrásčitý a tmavým vousem lemovaný obličej nevěstil nic příjemného.

„Vítám Vás, Vaše královská Milosti!“ Poklona byla až nápadně hluboká. To dělají schválně. Klaní se mu až k zemi jako nějací Tataři a přitom by mu nejraději vyškrábali oči. Ach, ti zvyjebaní čeští páni! Bratr Zikmund by to s nimi jinak skoulel, jenže ten je spíše na jejich straně. Štve je proti němu a dělá si zálusk i na jeho trůn. Však ne nadarmo ho jeho matka, ta hromotlucká Alžběta, co na požádání lámala i podkovy a meče jako nějaký pouťový silák, ubezpečovala, že je celý po tatínkovi, že snědl všechnu jeho moudrost a prohnanost. Hučela to do něj tak dlouho, až jí ten zrzavec uvěřil. Teď by nejraději vládnul všemu. Proč si nezůstane v těch svých Uhrách, on mu do nich také neleze. Prý, Václave, málo dbáš o naše lucemburské dědictví. Co je mu do toho? Já jsem nejstarší syn a dědic císaře a krále Karla a basta!

Všichni projeli branou Králova Dvora. Václav se ohlédl, ale nikoho ze své družiny zde neviděl. Jenom zahlédl, jak se strážní zase postavili do brány se zkříženými halapartnami, aby nikoho nenapadlo je následovat. Je nepochybně zajat, ale kupodivu mu ponechali meč. Co udělali s Jírou z Roztok, Čůchem ze Zásady, Zikmundem Hulerem či Kaplířem ze Sulevic, to bohužel nevěděl. Třeba někdo z nich ujel do Prahy pro posily. Ale kde je vezme? Kdo se bude ochoten bít za svého krále, hořce si povzdychl Václav. Vždyť, jak se zdá, všichni čeští páni jsou tady a proti němu. Co třeba pražská města? A Kutná Hora, Kolín, Žatec, Plzeň, Budějovice? Cožpak by ti kupčíci a řemeslníci zvedli zbraň, aby zachránili svého krále? Popuzeně si odfrknul. Byl na všechny příliš mírný! Měl je držet pěkně u úst a občas dát někoho pro výstrahu pověsit. To zapůsobí vždycky.

Jakýsi pacholek mu podržel koně a král jako ostatní sesedl. Ota z Bergova ho s úklonou vyzval, aby vstoupil do budovy. Šel sám pod klenutým stropem, ale ve skutečnosti měl dojem, že ho vedou. Vstoupili do jemu tak dobře známé prostorné síně. Bylo tu chladno, v krbu se netopilo, zato pod okno kdosi postavil těžký dubový stůl a na něj stříbrný krucifix. Vypadalo to, jako by se ho chystali soudit. Ukázalo se, že se ve svém odhadu nemýlil. Ondřej z Dubé rozvážně předstoupil a vyzval Jeho Jasnost pana z Rožmberka, aby přednesl svou stížnost. Akrumlovský Jindřich v zeleném kabátci, přepásaném koženým řemenem se stříbrnou přezkou a s mečem po boku, se postavil tak, aby na něj každý viděl, nechal si podat pergamen s dobře desítkou zavěšených pečetí a začal vážným pomalým hlubokým hlasem předčítat. Však si Rožmberkové vždycky potrpěli na znalost čtení a psaní. To takový Michalec z Michalovic nebo Břeněk ze Skály by dopadli hůř. Ti umí jenom hrubě nadávat, kdežto znalost čtení a psaní považují za zbytečnou marnivost vhodnou leda pro kněze.

„Vaše královská Milosti, urození páni,“ Rožmberk se odmlčel, aby si odkašlal do dlaně, pohledem přelétl celé shromáždění a zkoumavým pohledem utkvěl na Václavovi.

„Ta drzost!“ vybafl král. „Co si to dovolujete?!“

Ale Jindřich ho ostře přerušil: „Neuchylovali bychom se k tomuto postupu, kdyby náš panovník svévolně neporušoval naše starobylá práva, daná nám jeho předchůdci!“

„Pche!“ vyprskl Václav vzpurně. Teď už toho měl právě dost. Sáhl po jílci svého meče, ale pevné ruce Oty z Bergova a Viléma z Landštejna se ho v tom okamžiku chopily za paže.

„Strpení, Milosti,“ zasyčel mu nejvyšší purkrabí do ucha. „Jen si vyslechněte naši stížnost!“

„My, urození čeští páni,“ pokračoval silným hlasem Rožmberk, „obviňujeme Jeho Milost krále Václava toho jména čtvrtého, syna císaře a krále Karla blahé paměti, ze zanedbávání vladařských povinností, z toho, že nesvolává zemský sněm, neradí se s námi, urozenými pány ze starobylých rodů, a naopak pozvedává k sobě ke škodě království osoby nízkého původu, málo urozené, nebo dokonce neurozené. Rovněž ho ve shodě s říšskými světskými i duchovními kurfiřty obviňujeme, že zanedbává péči o sobě svěřenou Svatou říši římskou a nehledí si jejího blaha a rozkvětu.

Také ho obviňujeme, že svou nenávist k pražskému arcibiskupovi Jeho Eminenci Janovi z Jenštejna dovedl tak daleko, že dal ztýrat a usmrtit jeho generálního vikáře doktora Jana z Pomuku a Jeho Eminenci donutil k rezignaci na arcidiecézi a k útěku z Čech. Také ho obviňujeme, že nedbá dobře míněných rad svého pana bratra Jeho Milosti uherského krále Zikmunda a svého pana bratrance Jeho Výsosti moravského markraběte Jošta…“

Už je to tady, pomyslel si v té chvíli Václav. Jeho vlastní rodina všechny ty vykutálené pány proti němu poštvala. To Zikmund a Jošt stojí v pozadí celého spiknutí. Znovu s ním zalomcoval hněv, ale uvědomoval si, jak je bezmocný. Ach, jak jen to otec dělal, že všechny zvládnul a pokořil, že se ho všichni báli a zároveň ho milovali? Přestal poslouchat. Hluboký hlas Jindřicha z Rožmberka se k němu najednou nesl jakoby z velké dálky, až zmlknul úplně. Krumlovský velmož jen pohyboval ústy, metal stále nová a nová obvinění, ale král nic z toho neslyšel. Proč taky? Proč by měl poslouchat tu snůšku pomluv a štvaní? Příliš vyrostli všichni ti páni, každý z nich se cítí být na svém panství přinejmenším roven králi. Teď si ho chytili, aby mu vyčinili. Možná ho chtějí i svrhnout, jako v Anglii svrhli jeho švagra Richarda. Jeho manželka a Václavova sestra Anna prý na kolenou prosila šlechtice, aby nepopravovali Richardovy rádce. Cožpak se to sluší, aby královna někoho prosila? Stejně nepořídila.

Jenom je ušetřila trápení. Angličtí lordi nedali Richardovy oblíbence vláčet po zemi za koňmi, ale rovnou jim nechali useknout hlavy.

Václav si zkusil představit, že by královna Žofie škemrala před takovým Rožmberkem nebo Otou z Bergova o život Jíry z Roztok nebo Zikmunda Hulera. Ne, to by určitě neudělala. Žofie není tak dobrosrdečná a útlocitná, jako byla Anna. Je dobrá v posteli, to ano, je přehnaně zbožná, což s tím prvním nejde příliš dohromady, a je daleko krásnější než Anna. A krásné ženy bývají rozmarné a povznesené nad to žebronit o něčí život. Jejich krása je lehce přenáší přes svízele života a zajišťuje jim přízeň mocných. A pak, Žofie se do politiky neplete. Představil si ji, jak se asi právě modlí ve Svatovítské katedrále. Vzala si k tomu jistě ten nový zlatý náhrdelník, oblékla si jasně červené šaty, červená je přece symbolem života a krásy, s velkým výstřihem, aby ten nový náhrdelník na obnaženém krku náležitě vynikl. Nač potřebuje takovou parádu v domě Páně? Chová se jako děvka, napadlo krále, ale proud jeho úvah přerušil chraplavý hlas nejvyššího sudího Ondřeje z Dubé:

„Vaše královská Milosti, chcete se k těmto obviněním české šlechtické obce vyjádřit?“

Václav se probral jako z těžkého snu a myšlenkami se vracel do přítomnosti. Měl by se na ně rozkřičet, osopit se na ně, jakýmže právem si dovolují vznášet všechna ta nesmyslná obvinění, ale kupodivu už z něho předešlé rozhořčení vyprchalo. Stál tam mezi všemi osamělý a nemohoucí, jako loď se spuštěnými plachtami, jako chrám bez střechy a bez zvonu, prázdný a zoufalý. Rozhlédl se po okolí, mlčky těkal očima od Rožmberka na Ondřeje z Dubé, od Oty z Bergova na Jindřicha z Hradce, neušlo mu, jak ho napjatě sledují, jak číhavě čekají, co řekne, co udělá. Václav se nadechl a docela tiše pronesl:

„Vážení urození páni, prosím jen o jedno, a to o bezpečnost své družiny. Mě už jste zřejmě odepsali, nemýlím-li se?“

Všiml si, že mnozí z nich teď honem chtěli něco říci, ale Jindřich z Rožmberka, nepochybně nejvlivnější a nejmocnější mezi nimi, je zvednutím ruky v kožené rukavici zadržel a kupodivu velmi uctivě řekl:

„Vaše královská Milosti, bezpečnost vaší družiny je zajištěna, vašim rádcům nebude zkřiven ani vlásek. A vás si teď dovolujeme požádat, abyste nás doprovodil na Pražský hrad, kde zasedne zemský sněm.“

„Kdo ho svolal, smím-li vědět?“ otázal se král a maličko se pousmál. „Tuto pravomoc mám přece pouze já.“

„Mýlíte se, Milosti,“ ozval se Ota z Bergova. „Není-li panovník přítomen, přechází tato pravomoc na moravského markraběte a nejvyššího purkrabího. Purkrabí stojí před vámi a váš bratranec Jošt nás čeká na Pražském hradě.“

„Ach tak. Můj bratránek vážil cestu až z Brna, aby mě proškolil o tom, jak se má vládnout?“ ušklíbl se Václav. Je to všechno sebranka, pomyslel si přitom, ale raději to neřekl nahlas. Nikdo mu už neodpověděl, jen Ota z Bergova mu pohybem ruky naznačil, aby ho následoval na nádvoří. I přes hrubé pokoření a ponížení se nyní snažil chovat důstojně. Šel s hlavou pyšně vztyčenou a ani se neohlédl po té partě zvyjebenců, která si říkala čeští páni. Přesto mu srdce rozčilením tlouklo až v krku.

Neměl strach, to ne, byl v té chvíli povýšen nad svou smrtelnost. Uráželo ho však, jak se k němu, narozenému pro královský trůn, chovali. Však všeho jen do času, až před sebou uvidí Jošta, však mu to vpálí do očí. V duchu si sumíroval, co mu asi řekne. „Chceš můj trůn, bratránku? Musíš si ještě počkat, zatím ještě žiji. A je tady také Zikmund a Jan, kteří mají na český trůn mnohem větší nárok!“ Takhle nějak mu to připomene. Však ho ještě napadnou ta správná slova. Pravda, někdy se příliš unáhloval, tentokrát si dá záležet na tom, aby jeho slova sedla, aby pálila jako rána bičem nebo dotek žhavým železem. Však i dobře volené slovo má úžasnou moc, to jako panovník dobře věděl. Ale je ještě panovníkem? Dokud dýchá, tak jím jistě je. Nemůže tomu být přece jinak. Nebo že by?

Ocitl se na nádvoří obklopen českými pány, kdosi k němu přivedl jeho koně a pomohl mu do sedla.

„Královská Milosti, pojedete za mnou a žádné hlouposti,“ uslyšel Otu z Bergova.

„Hlouposti děláte spíš vy, ubozí čeští páni,“ hořce si povzdechl Václav.

„Nechte to na nás, Milosti,“ ušklíbnul se nejvyšší purkrabí a popohnal koně, aby se dostal do čela průvodu mířícího k Praze.

II

Nové Město pražské bylo vzhůru nohama. Lidé vzrušeně pobíhali po ulicích a po tržištích a od úst k ústům si sdělovali tu šokující novinku: „Už jste to slyšeli? Čeští páni zajali krále Václava. Prý ho zavřeli do sklepení Bílé věže.“

„Svatý Bože, co s námi bude, když nemáme krále?“ bědovali.

„Však on to jeho bratr Zikmund tak nenechá. Říká se, že už je s vojskem na Moravě!“

„Zikmund, ta liška ryšavá? Vždyť to sám všechno spískal. To on chce svrhnout Václava z trůnu a kralovat jak v Uhrách, tak také u nás v Čechách a v celé Svaté říši římské!“

„Však si to Václav zaslouží!“ soudili další. „Hleděl si spíše dobrého truňku než české země. Ne nadarmo mu říkají král Opilec!“ Rychtáře Jakuba Protivu z Protivce samozřejmě všichni na potkání zastavovali a vyptávali se na všechny novinky. Býval přece ve službách Václavova otce císaře a krále Karla blahé paměti, proto jistě musí dobře vědět, co se vlastně děje. Ale Jakub jen krčil rameny:

„Neblázněte, lidičky, vždyť já o tom vím stejně tak málo jako vy. Myslíte si, že se mi nejvyšší purkrabí Ota z Bergova svěřuje se svými úmysly. Ani jsme se nikdy neviděli.“

V duchu přitom rychtář zalitoval, že purkrabím už není jeho dobrý přítel pan Jindřich Škopek z Dubé. Král ho zbavil jeho úřadu, prý už je starý. Jindřich Škopek, alespoň podle toho, co se Jakubovi doneslo, si sice oddechl a odešel na svůj rodový hrad. Však kontakt s panovnickým dvorem neztratil, jeho synovec Ondřej z Dubé je teď nejvyšším sudím. Jenže celá věc se měla trochu jinak. Král Václav potřeboval uklidnit ty nejmocnější české pány, a tak dal purkrabský úřad právě Otovi z Bergova, který je přítelem Rožmberka, Jindřicha staršího z Hradce a mnoha jiných bohatých velmožů. Zdá se, že to panstvu nestačilo. Vždyť prý právě pan Ota z titulu svého úřadu zajal Václava, když se vracel z hradu Žebráku.

Jakub vešel do Černého pivovaru v naději, že tady u hostinského Přemka bude větší klid. Však si ho zde mimořádně vážili, zvláště od té doby, co se tak úspěšně vypořádal s lupičskou rotou Miloty Šilhavce. Dobře desítka těch výtečníků visela několik měsíců na Šibeničním vrchu pro výstrahu a pod hrozbou ztráty hrdla je nesměl nikdo odříznout. Jejich těla nesnesitelně páchla, jak se rozkládala, vítr a déšť s nimi také udělal své, slétali se tam na ně havrani, vyklovávali jim oči a vnitřnosti, myši a potkani lezli po trámech šibenice, aby si z nich také kousek uhryzli. Nejvíce se však činili tuční bílí červi. Není divu, že každý smrtelník se tomu místu raději zdaleka vyhnul. Protiva doufal, že buď on, nebo jeho staroměstský kolega Hansa Rost polapí nějakého mordýře, kterého bude potřeba rovněž pověsit, a mrtvoly Šilhavce a jeho druhů budou muset být po křesťansku zakopány do země, aby na Šibeničním vrchu uvolnily místo. Jenže jako z udělání nikdo dlouho nepáchal žádné vážné hrdelní zločiny. Zřejmě ti viselci působili natolik odstrašujícím dojmem, že se i rodilí lotrasové přemohli a raději se chovali slušně.

„Hej, Přemku, dej mi pivo a chci poctivou míru!“

„Už se to nese, pane rychtáři. Ale musíte mi něco říci o tom zajetí krále.“

„Obávám se, Přemku, že o tom nevím o nic víc než ty. Takže mě, prosím, nech v klidu posedět. Už mě ze všech těch strašných zvěstí bolí hlava.“

„Jak je ctěná libost, rychtáři.“

Jestliže si dal hostinský říci, jiné už to bylo s hosty v Černém pivovaru. Jakmile Jakuba spatřili, hned si chtěl k němu každý přisednout a vyptávat se ho na všechny ty převratné události. Vždyť král se do zajetí nedostává každý den a kdo jiný než rychtář, vzhledem ke svému postavení jistě dobře informovaný muž, bude vědět podstatně více než kdokoliv jiný.

„Co tomu říkáte? Co myslíte, že se teď stane? Prý chce Rožmberk královu hlavu,“ vemlouvavým hlasem se na Protivu obrátil koželuh Martin řečený Od břehu a hned se k němu přidali švec Aleš a řezník Jáchym Voháňka. Dva sedláci, kteří sem přivedli voly na trh, hned zpozorněli, vstali a pozorně postávali co nejblíže rychtářovu stolu, aby jim neuniklo třeba jen slovíčko. Sice neznali Jakuba, nicméně usoudili, že to bude nějaký důležitý pán, když se na něho všichni obracejí s otázkami.

„Chlapi, neblázněte. Vždyť já toho vím stejně jako vy.“

„Ale rychtáři, vždyť se přece znáte s nejvyšším purkrabím…“

„Bývávalo. Znám se s panem Jindřichem Škopkem z Dubé, protože jsme spolu sloužili ještě císaři a králi Karlovi blahé paměti. Ale dneska? Nejvyšším purkrabím je teď pan Oto z Bergova, kterého jsem snad v životě neviděl…“

„Jen nebuďte zbytečně skromný, rychtáři,“ ozval se řezník Voháňka. „Vždyť se znáte také s podkomořím Zikmundem Hulerem…“

„Ach s tím?“ Jakub se musel usmát. S Hulerem si nikdy do oka příliš nepadli, spíše naopak, a navíc byl Protiva přesvědčen, že měl prsty v náhlé smrti jeho přítele Wernera Sturma. Ale to byla už dávná historie.

„Přátelé, pan Huler bude nyní rád, když si zachrání svůj tučný krk.“ Všichni kolem stolu se hlasitě rozesmáli.

„Šéfe,“ ozval se náhle ode dveří hlas biřice Maříka Polendy. „Je zle!“

Mařík se hloučkem zvědavců protlačil až k Jakubovu stolu, byl zadýchaný a oči mu svítily vzrušením.

„Copak se děje?“ zeptal se ho otráveně rychtář a honem se napil z korbele, který před něj postavil hostinský Přemek. Tušil, že je to možná na delší dobu poslední doušek v klidu vypitého piva.

„Lidé se houfují a chtějí táhnout na hrad zachránit krále. Na Starém Městě už vyzvánějí zvony na poplach.“ Maříkův hlas se chvěl samým rozčilením.

„To jim neumíš říci, aby neblbnuli?“

„No jo, ale když je vede sám purkmistr Hanuš Zlatník. Možná bychom se také měli přidat…“ Biřic chviličku zaváhal v obavě, jak na to zkušený a znalý Jakub Protiva zareaguje.

„No když je to tak, pak se nedá nic dělat,“ povzdechl si rychtář, lítostivě pohlédl na nedopitý korbel piva, zvedl se od stolu, hodil Přemkovi drobnou minci a vydal se ke dveřím. Všichni jeho spolustolovníci včetně těch dvou sedláků, co na trhu prodali voly, ho následovali. Ven vyrazil malý hlouček vedený ustaraným rychtářem, kterému nebylo dvakrát příjemné, že jde v čele takového srocení. Nemohl tomu však nijak zabránit. Na stavbě kaple Božího těla se už nepracovalo a ze slanečkové boudy na ně volal Tomáš Fišmajstr:

„Počkejte na mě, jen co zamknu krám, jdu s vámi osvobodit krále Václava. Dneska už stejně nic neprodám!“

K radnici došli právě včas. Purkmistr stál před podloubím, mával obnaženým mečem, což při jeho tučné postavě působilo spíše komicky než hrozivě, a křičel ke shromážděnému davu: „My, měšťané Nového Města pražského, vytáhneme na Pražský hrad a vyrveme Jeho Milost krále Václava z rukou zrádné šlechty. Hanba Rožmberkovi! Bůh zatrať červenou pětilistou růži!“ Když Hanuš Zlatník zpozoroval, že se tu objevil i rychtář, nadšeně zvolal: „Bůh tě pozdrav, Jakube. Tvých pádných paží bude teď zapotřebí.“

Všichni se zvědavě otočili na rychtáře a ten, aby je alespoň na oko nezklamal, položil ruku na jílec svého meče, což působilo velmi rozhodným dojmem, a rozvážným krokem prošel uličkou mezi davem, jenž se před ním rozestoupil, až k purkmistrovi. Hanuš chtěl něco hlasitě zvolat, ale Protiva se k němu naklonil a cosi mu rychle pošeptal do ucha. Purkmistr poté rychle zastrčil svůj meč do pochvy a oba zmizeli pod radničním podloubím.

„Hanuši, to přece nemůžeš myslet vážně? To chceš skutečně šturmovat Pražský hrad?“ pustil se rychtář do purkmistra, jakmile spolu osaměli v radniční síni.

„Když potáhnou všechna města pražská?“ namítl Hanuš Zlatník.

„Však já bych také Nové Město nevedl. Myslel jsem při tom na tebe a tvé zkušenosti.“

„Zvážil jsi skutečně všechno? Pokud vím, král byl zajat na příkaz nejvyššího purkrabího, kterého před tím sám panovník jmenoval. Jestli má někdo do celé věci co mluvit, pak je to především rodina Lucemburků. Ti ať posoudí, zda se Jeho Milost král Václav nějak nezpronevěřil dědictví svého otce císaře a krále Karla! Co se do toho mají měšťané co plést?“

Purkmistr se rozpačitě podíval na rychtáře a zamumlal: „Možná máš pravdu, ale když jsem viděl to rozhořčení lidí…“

„Zemská hotovost by nás roznesla na kopytech, sotva bychom se k hradu přiblížili. Kdo z měšťanů má kromě mne nějaké válečné zkušenosti?“

„Dobrá,“ zachmuřil se purkmistr. „Co tedy radíš?“

„Vyčkat. Králi Václavovi do té doby nikdo ani vlásek nezkřiví. A jestli dnes nebude mít po večeři konvici vína, jenom mu to prospěje.“

„No, když to říkáš ty…“

„Na co narážíš, Hanuši?“ zeptal se Jakub ostře.

„Vždyť i ty se rád podíváš na dno číše.“

„Ale nejsem král a pak, máš snad dojem, že neplním své povinnosti? Kdo polapil Milotu Šilhavce a jeho rotu? Kdo zbavil Nové Město rozparovače a toho podvodného vampýra? Mám snad vypočítávat dál?“

„Tak už se nezlob,“ chlácholil rychtáře purkmistr.

„Jenže co mám teď říci lidem? Vždyť jsem je zbuntoval na záchranu krále a teď je mám poslat domů?“

„Nech to na mně. Já jim to vysvětlím.“

Rychtář Protiva si už sumíroval slova, když ho v radničních vratech zastavil urostlý chlapík v červenožlutém kabátci, v barvách Starého Města pražského.

„Vy jste novoměstský rychtář Jakub Protiva z Protivce?“

„Ano. Co má být?“

„Můžete mě, prosím, doprovodit na radnici Starého Města pražského? Posílá mě rychtář Hansa Rost.“

„Samozřejmě,“ odvětil Jakub a otočil se k purkmistrovi. „Zdá se, že se začíná něco dít. Je to teď na tobě, Hanuši. Řekni lidem, že jim děkujeme za podporu a já se jdu radit na Staré Město.“

„Bůh s tebou,“ pokývl hlavou purkmistr a v duchu byl rád, že neztratí nic ze své autority. Kdyby teď k lidem promluvil rychtář, kdoví, zda by pak nezpochybňovali jeho postavení v čele města. Však budou zase volby a je zapotřebí ukázat, kdo je na radnici pánem a komu nejvíc sluší purkmistrovský řetěz.

Na Staroměstské radnici čekal Jakuba rychtář Hansa Rost a tvářil se nadmíru ustaraně. Vedle něj stál zavalitý chlapík v šedé mnišské kutně s kápí staženou do tváře. Jinak byla síň plná zbrojnošů, někteří měli drátěné košile, jiní plechové kyrysy, a všichni se tvářili nadmíru odhodlaně.

„Vítám tě, Jakube, dlouho jsme se neviděli.“

„Od dopadení Šilhavce,“ usmál se Protiva.

„Tady toho pána ti snad nemusím představovat,“ Hansa ukázal na mnicha se zakrytou hlavou.

Jakub se na něho nechápavě podíval. „My se známe?“ zeptal se váhavě.

„Ale jistě, pane rychtáři,“ odpověděl mu známý hlas. Mnich levou rukou poodhrnul svou kápi a Jakub Protiva překvapeně hleděl na zarudlou tučnou tvář podkomořího Zikmunda Hulera.

„Vy?“

„Ano, já. Podařilo se mi uniknout zbrojnošům zrádných pánů Oty z Bergova a Jindřicha z Rožmberka, abych mohl osvobodit Jeho Milost krále z jejich zajetí.“

„Prý ho vězní v Bílé věži.“

„Ano, bohužel je tomu tak. Pomůžete nám?“ Podkomoří upřel na novoměstského rychtáře své šedé oči.

„Bude-li vám má pomoc co platná,“ lehce se ušklíbnul Protiva.

„Však už vévoda Jan, králův mladší bratr, sbírá vojsko a hodlá se prohlásit hejtmanem Českého království.“ Jakub si vzpomněl na toho sebevědomého hnědovlasého mladíčka, se kterým se setkal, když před časem vyšetřoval pokus o otrávení krále Václava.

„A co další bratr Zikmund?“ zeptal se opatrně.

„Král Zikmund je daleko odtud, v Uhrách, a pak, víte přece dobře, že nemá svého staršího bratra krále Václava příliš v lásce. Stejně ho podezírám, že právě on má v celé hanebnosti prsty.“

Jakub si pomyslel, že Huler není ten pravý, kdo by měl posuzovat, co je a co není hanebnost, ale nechal si to raději pro sebe.

„Co očekáváte ode mě, pane podkomoří?“

„Mám zprávy, že ještě dnes v noci přitáhne vévoda Jan od Kutné Hory s velkým množstvím zbrojného lidu. Bude zapotřebí otevřít mu brány a vpustit ho na Nové Město. Ještě v průběhu noci bychom měli přejít přes Kamenný most a obsadit Pražský hrad. Doufám, že vy a vaši lidé se přidáte.“

Protiva se zvědavě podíval na Hanse Rosta. Když viděl, že jeho staroměstský kolega přikývnul a mimoděk ukázal na všechny zbrojnoše kolem sebe, prohlásil:

„Pane podkomoří, můžete se spolehnout. Kdy máme Janovo vojsko čekat?“

Huler ztišil hlas: „Odhaduji, že kolem půlnoci. Buďte připraveni. Útok musí být rychlý a překvapivý.“ Poté si stáhl kapuci do tváře a rychlými kroky opustil síň.

„Kolik bude potřeba mužů?“ zeptal se ještě Jakub Hanse Rosta.

„Co nejvíce, ale musí být co platní a v boji zkušení. Ti, kteří by se leda zranili vlastní sudlicí, nám jsou na nic.“ Protiva vážně pokývl hlavou: „Tak jsme domluveni. Bůh s tebou!“

„I s tebou, příteli!“

III

Vévoda Jan Zhořelecký nepřitáhl k branám Nového Města pražského ani v noci, ani ráno. Teprve kolem poledne se začal na kutnohorské silnici zvedat prach a zdálky bylo slyšet dusot koňských kopyt. Ke Koňské bráně vedoucí přímo na Koňský trh se blížilo početné jízdní vojsko. Jakub Protiva sledoval jeho příjezd z ochozu brány, viděl, jak se přilbice, hroty kopí a zbroj lesknou v záři poledního slunce a nad hlavami jezdců se třepotají červenobílé praporce. Pomalu sestoupil po dřevěném schodišti a rozvážným krokem jim vyšel v ústrety. Prostovlasý mladík, který jel v čele oddílů, prudce zastavil koně a zvědavě se na rychtáře podíval.

„Vítejte na Novém Městě, Vaše Milosti,“ pozdravil ho Jakub.

„Jsem rychtář Jakub Protiva z Protivce.“

Vévoda seskočil z koně a stiskl Jakubovi podávanou ruku.

„Mám dojem, že se odněkud známe. Viděli jsme se?“

„Není to tak dávno,“ usmál se rychtář. „Potkali jsme se na Pražském hradě, kde jsem vyšetřoval pokus o otrávení vašeho královského bratra.“

„Ach, to jste vy? A co ten mnich, který byl s vámi?“

„Blasius? Je kazatelem u Svatého Jindřicha.“

„Doufám, že burcuje své ovečky na záchranu krále Václava. Je nás zatím málo a vítáme každou ruku schopnou držet sudlici či meč.“

Vévoda měl příjemný mladý hlas a choval se před rychtářem bez jakékoliv stopy povýšenosti. Jakub byl rád, že alespoň nejmladší ze synů císaře a krále Karla v něčem připomíná svého otce.

„Mluvil jste s královským podkomořím?“

„S panem Hulerem?“ opáčil Protiva. „Jistě. Jinak bych vás nečekal.“

„Ještě dnes udeříme na Pražský hrad. Jak možná víte,“ pokračoval vévoda, „prohlásil jsem se hejtmanem království a dočasně přebírám pravomoci krále. Jste schopni mi poskytnout alespoň tři roty pěchoty?“

„Spolehněte se. Každý, kdo unese sudlici, půjde s vámi,“ usmál se Protiva. „Nové Město pražské je, stejně jako Staré Město pražské, připraveno podpořit svého krále.“

„To rád slyším,“ pokývl spokojeně hlavou vévoda.

„Ale nejdříve bychom rádi svlažili svá hrdla a něco pojedli, že chlapi?“ obrátil se nejmladší Lucemburk k nejbližším jezdcům. Všichni mu nadšeně přitakali. „Rychtáři, veďte nás!“

A tak se vojsko vyvalilo do ulic Nového Města a žádný hostinec, žádná krčma nezůstala ušetřena jeho přízně. Jen vévoda a nyní samozvaný hejtman království se spokojil s douškem vína v šenku U Zlaté hvězdy a hned pospíchal spolu s Protivou na radnici Starého Města, kde je očekával Hansa Rost a také Huler, nyní opět vyšňořený v bohatě zdobeném kabátci a přepásaný opaskem vykládaným drahými kameny.

„Mám tři stovky najatých jezdců. Když k tomu přidáme tisícovku pěšáků, musí nám Ota z Bergova otevřít hrad,“ prohlásil na úvod porady vévoda Jan.

„Obávám se, aby panstvo neshromáždilo více vojáků,“ namítl opatrně Zikmund Huler. „Do Prahy přijel z Brna váš bratránek Jošt, a pokud vím, nedorazil sám. Válčí teď se svým bratrem Prokopem…“

„Vím, Prokop je na naší straně. Až vyřídíme toho zkurvysyna Jošta, uděláme našeho věrného Prokopa jediným moravským markrabětem.“

Protiva si pomyslel, že vévoda mluví tak, jako by už seděl na královském trůnu. Jenže ten je mu stejně vzdálený, jako byl doposud. To, že se sám prohlásil hejtmanem království, ho ke skutečné vládě nepřiblížilo ani o píď. Huler byl zřetelně opatrnější a zřejmě by se jen nerad zapletl do půtek a sporů uvnitř rodiny Lucemburků. Jeho kariéra stála a padala s Václavovým postavením. A to byl také hlavní důvod, proč byl nyní na radnici a usiloval o královo propuštění.

„Markrabě Jošt má s sebou dost ozbrojenců,“ namítl podkomoří.

„Pan Ota z Bergova svolal královskou hotovost…“

„Královskou hotovost proti králi!“ rozhořčeně vzkřikl Jan a bezděky uchopil rukojeť svého meče. „Rozsekám ho na kusy!“ dodal bojovně.

Hansa Rost bezradně pohlédl na Protivu, jako by v něm hledal oporu. „Tady pan novoměstský rychtář je v branných záležitostech muž nadmíru zkušený,“ řekl opatrně. „Snad by dokázal posoudit naše šance, zaútočíme-li na Pražský hrad.“

„Jak to vypadá na Menším Městě?“ optal se věcně Jakub.

„Mluvil jsem s tamním purkmistrem. Nikdo nemá moc chuti zaplést se v celé záležitosti, ale bránit nám nebudou,“ prohodil Zikmund Huler.

„Co rytíři johanité?“

„Těch se to netýká. Ti se ze svého konventu ani nehnou.“

„Dobrá. Jak se rozhodnete, Vaše Milosti?“ otočil se Jakub Protiva na vévodu. Nerad by se mu totiž pletl do jeho představ, a pokud se už prohlásil hejtmanem království, věděl, že bude lepší respektovat jeho rozkazy, i když se mu nemusí líbit.

„Udeříme ještě teď!“ prohlásil Jan rezolutně a ukazovákem pravé ruky namířil na staroměstského rychtáře:

„Obsaďte Kamenný most.“

„Ano, Vaše Milosti,“ pokývl hlavou Hansa Rost.

Rota tvořená staroměstskými biřici, zbrojnoši a najatými staroměstskými kupci a řemeslníky ještě v téže hodině držela celý most i s jeho věžemi. Jakub si v duchu pomyslel, zda jim to bude co platné, když je stejně mají z hradu jako na dlani. Potíž však byla s jízdními, kteří jen neradi opouštěli pohodlí krčem a hostinců. Konečně se s nadávkami usadili v sedlech svých koní a s pokřikováním „za krále Václava“ vyrazili ke Kamennému mostu. Z oken domů jim mávaly měšťanské dcerky, protože pohled na po zuby ozbrojené jezdce v nich vzbuzoval svaté nadšení.

Jakub zatím chvátal zpátky na Nové Město sešikovat dobrovolníky pod korouhve vévody Jana. Sotva vešel do Kovářské ulice, hned ho obklopila spousta zájemců.

„Máme v pažích sílu, jsme chlapi od rány,“ ubezpečovali ho kováři i podkováři, kteří se k němu vyhrnuli ze svých dílen.

„Kdo z vás umí zacházet s mečem a kdo se sudlicí?“ zeptal se podezíravě rychtář.

„To je toho,“ ušklíbnul se tovaryš Blažej, mladík takřka o půl hlavy vyšší než Jakub a to bylo co říci. Vždyť rychtář byl všeobecně považován za vysokého muže.

„Ten nejtěžší perlík uzvednu jako by se nechumelilo a kovadlinu jakbysmet. Podívejte, rychtáři!“ A s těmito slovy popadl kovadlinu a začal si s ní pohazovat nad hlavou.

„Jen ať ti nespadne na tu tvoji hloupou makovici,“ napomínal ho jeho soused, cechovní mistr Janek přezdívaný Čert. Však se svou tmavou čupřinou a stále umazaným obličejem jako čert vypadal.

„Tak pojďte za mnou, chlapi,“ vyzval nakonec zájemce Protiva a vedl je k Novoměstské radnici. Tady už biřic Mařík Polenda řadil zástup pěších a spolu s dalšími biřici je vyzbrojoval sudlicemi a kopími z radničního skladu.

„Někdo tady musí zůstat a hlídat radnici a vězení,“ připomínal Jakub a musel přitom hodně křičet, aby byl přes ten hluk, který dobrovolníci dělali, slyšet.

„Zůstává tady Jaroslav Barbořin a Marek Plichta,“ hlásil mu Mařík.

„Nebude to málo?“ zapochyboval Protiva.

„Vždyť jsme do večera zpátky. Až nás Rožmberk uvidí, hned Jeho Milost krále pustí,“ smál se biřic.

„Jen aby,“ zapochyboval rychtář.

„Ty o tom snad pochybuješ, Jakube?“ ozval se za ním hlas purkmistra. Protiva se otočil a spatřil Hanuše Zlatníka, vymóděného jako do bitvy. Vpředu se mu přes břicho nadouval prsní kyrys, u pasu mu visel meč se stříbrnými dráty zdobenou rukojetí a na hlavě měl lesklou helmici. Rychtáře hned napadlo, že až čeští páni novoměstského purkmistra uvidí, neudrží se smíchy. Nahlas to samozřejmě neřekl, jen zapochyboval o účelnosti Hanušovy účasti v nadcházejícím tažení.

„Myslím si, že tvé místo je tady, purkmistře,“ řekl vážným hlasem a snažil se, aby na něm nebyla znát ani stopa veselosti.

„Myslíš, Jakube?“ polekal se purkmistr.

„Víš, třeba na nás páni chystají nějakou lest, a pokud bude Nové Město zcela opuštěné, mohli by se ho snadno zmocnit a pak nám vpadnout do zad.“

„Vidíš, to mě nenapadlo,“ přikývl hlavou purkmistr. Uchopil rychtáře za ramena a lehce se chvějícím hlasem prohlásil: „Pověřuji tě velením tažení na královský hrad pod korouhvemi vévody Jana. Já jdu na radnici.“ Brnění na něm zachrastilo, jak udělal půloblouk a vydal se za biřici Jaroslavem Barbořiným a Markem Plichtou. Konečně byli všichni pěší sešikováni a mohli vyrazit na Staré Město ke Kamennému mostu. Ženy a dívky na novoměstské dobrovolníky mávaly z oken stejně nadšeně jako na jezdce vévody Jana. Odevšad se ozývaly jásavé výkřiky: „Sláva! Hrrr na ně! Ať žije král Václav!“ V davu si náhle Jakub, který houfce pěších vedl, všiml hnědé kutny přítele Blasia. Pospíchal zcela opačným směrem a ani se na pochodující nepodíval. Utíká, jako by mu hořelo za patami. Že by měl takovou žízeň? napadlo Jakuba, ale starost o novoměstské dobrovolníky a myšlenky soustředěné na nadcházející boj mu tyto otázky zase vyhnaly z hlavy. Ještě nedávno by si ani netroufal pomyslet, že potáhne spolu s podkomořím Zikmundem Hulerem zachraňovat českého krále. Dobře věděl, že ten povýšenec odkudsi z Chebu je nebezpečný intrikán a šizuňk, od něhož je lepší dát ruce pryč. Však už se spolu málem střetli, když řešil případ vampýra z Koňského trhu. A nemůže zapomenout na to, že ho podezírá ze zákeřné vraždy svého přítele Wernera Sturma. Jenže pro tentokrát je vše dočasně zapomenuto a nyní táhnou za jeden provaz. Otázka je, jak dlouho, ale tou se teď Jakub vůbec netrápil.

Dav novoměstských dobrovolníků se přelil Zderazskou bránou do Starého Města, aby se připojil ke zbrojnému lidu vedenému Hansou Rostem. Už dlouho neviděl Protiva takové srocení v ulicích pražských měst. Dovedl si představit, jak něco takového musí zapůsobit na české pány v čele s Jindřichem z Rožmberka a Otou z Bergova. Dost těžko si dokázal představit, že by pod takovým nátlakem krále nepropustili. Pokud ovšem se sem nechystá Václavův vykutálený mladší bratr Zikmund, uherský král. Jedině on by mohl zvrátit situaci ve prospěch vzbouřených šlechticů.

Průvod se teď valil za bojovného halekání po Kamenném mostě. Na Menším Městě pražském trhovci honem balili své stánky. Vždyť tolik zbrojného lidu pohromadě už dlouho nespatřili. Zato tovaryši a čeledíni, mnozí vyzbrojeni jen klacky nebo sekyrami, se přidávali k zástupu. Mezitím vévodovi jezdci už dorazili k jižní bráně Pražského hradu.

„Hej, otevřete!“ křičel nejmladší Lucemburk Jan a mával mečem nad hlavou. „Otevřete, rozkazuji vám to jménem krále.“

Brána se proti všem předpokladům otevřela a spolu se dvěma královskými zbrojnoši přicházel vévodovi v ústrety tlustý chlapík v koženém kabátci.

„Vaše Milosti…“

„Ustup, kde je král?“ vzkřikl vévoda Jan a nedočkavě projel kolem něj na hradní nádvoří. Ostatní jezdci ho hbitě následovali, chlapík v koženém kabátci jim jen tak tak stačil uskočit.

„Vaše Milosti, prosím, počkejte!“ volal a pospíchal za vévodou zpátky do hradu.

Jan seskočil z koně a namířil na tlouštíka svůj tasený meč:

„Kdo jsi? Kde je král? Kde je můj bratr?“

Chlapík v koženém kabátci se uctivě uklonil, byť mu to jeho břicho příliš nedovolovalo.

„Jsem kastelán Pražského hradu Dětřich Hes z Makova…“

„Kastelán? Že jsem tě tady nikdy neviděl,“ podivil se mladý vévoda.

„Nejvyšší purkrabí pan Ota z Bergova mě nedávno jmenoval…,“ koktal tlouštík.

„Ten zrádce? Dám mu setnout hlavu! Kde je?“ rozčiloval se nejmladší Lucemburk.

To už se za nimi valily do hradu i zástupy pěšáků z měst pražských a nepočetní královští zbrojnoši před nimi opatrně ustupovali.

„Vaše Milosti,“ koktal kastelán. „Pan purkrabí tady není.“

„Kde se schoval ten zkurvysyn?“ rozčílil se vévoda, až zrudl ve tváři. To už se tu objevil také královský podkomoří Huler a přísně se na Dětřicha Hese mračil.

„Nikam se neschoval. Dnes časně ráno odjeli i s Jeho Výsostí moravským markrabětem Joštem, urozeným pánem Jindřichem z Rožmberka…,“ soukal ze sebe kastelán.

„A král?“ nedočkavě mu vpadl do řeči Zikmund Huler.

„Jeho Milost krále Václava vzali s sebou.“

„Kam?“ zvolal vévoda Jan.

„Nemohu sloužit, ctění páni, nevím, neřekli mi to, já jen spravuji hrad. Zato přijela z Mělníka Její Milost královna Žofie…“

„Musím s ní mluvit,“ vyhrkl netrpělivě vévoda. „Vy,“ otočil se ke svým jezdcům, „zatím prohledejte hrad.“

„To, prosím, ne. Ručím za všechno,“ namítl kastelán.

„Já zase ručím za to, že budeš viset!“ odstrčil vévoda Dětřicha Hese a rázným krokem zamířil ke královskému paláci v sousedství rozestavěné katedrály svatého Víta. Královnu Žofii našel v jejích komnatách obklopenou dvorními dámami a služkami, které se ji marně snažily ukonejšit. Od chvíle, co po příjezdu na hrad zjistila, že páni unesli jejího muže, usedavě štkala. Sotvaže spatřila vévodu Jana, vrhla se k němu a uchopila ho za ruce:

„Jene, musíš mi vrátit mého manžela! Co je to za království, v němž si troufají uvěznit svého krále?“

„Upokoj se, Žofie,“ vévoda ji vzal kolem ramen a přitiskl k sobě.

„Však proto jsem tady, abych svého bratra Václava a tvého chotě dosadil zpátky na trůn. Však pohleď z okna a uvidíš, co zbrojného lidu jsem přivedl. Ti všichni jsou hluboce oddáni svému králi a připraveni za něho prolít krev.“

Královna popotáhla nosem a podívala se na nádvoří před katedrálou. Spatřila dav pěšáků mávajících meči, sudlicemi a kopími a slyšela skandované pokřikování:

„Ať žije král Václav! Hanba Rožmberkovi!“ Nechala si jednou z dvorních dam podat vyšívaný šátek a osušila si jím slzy.

„Věřím ti, Jene! Přiveď mi zpátky manžela.“

Vévodu v té chvíli napadlo, že královna by mohla v době královy nepřítomnosti požadovat podíl na moci, a zpochybnit tak jeho postavení jako hejtmana království. Utěšovalo ho však, že Žofie je příliš mladá a ve dvorských záležitostech ještě nezkušená, aby ji něco podobného napadlo. Pokud tady není bratr Zikmund, je pouze on, Jan, povolán stát v čele země.

„Spolehni se,“ prohlásil pevně, sklonil se k ní a políbil ji na čelo. Oči mu přitom sklouzly do jejího výstřihu a při pohledu na část jejích bělostných ňader ho napadla hříšná myšlenka. Nasadit tak bratříčkovi parohy s jeho zákonnou chotí… Ne, raději ne. Už před časem v této zemi jeden šlechtic přišel o hlavu kvůli poměru s královnou. Prý to byl nějaký vzdálený předek Rožmberka.

Jan poodstoupil, dvorně se uklonil před Žofií a ostatními ženami a pravil:

„Má královno, mé dámy, dovolte mi, abych vás opustil. Slibuji na svou čest,“ položil si přitom pravou ruku na prsa, „že přivedu krále Václava!“

Vévoda se až příliš prudce otočil, v nízkých dveřích mírně sklonil hlavu a rázným krokem se vydal chodbou.

„Ti zvyjebenci, proklatci,“ říkal si polohlasně sám pro sebe. Jošt, Rožmberk a Ota z Bergova zjevně museli krále odvézt ještě předtím, než se svými jezdci vůbec vstoupil do Prahy. Jenže kam se s ním poděli? Kde ho ukryli?

„Podkomoří!“ zvolal vévoda a Zikmund Huler, který nejmladšího Lucemburka stále sledoval zpovzdálí, se před ním takřka vzápětí ukázal. „Našli jste někoho? Nebo alespoň nějakou stopu?“

Podkomoří bezradně rozhodil rukama: „Pověřil jsem novoměstského rychtáře Protivu z Protivce, aby zjistil, co se dá. Je zkušený…“

„Ztráta času,“ odbyl ho vévoda. „Natáhneme toho kastelána na skřipec a uvidíte, jak začne zpívat. Je to přece člověk Oty z Bergova. Jistě něco ví.“

Na nádvořích Pražského hradu to hučelo jako v úle. Pěší z měst pražských prohledávali na vévodův rozkaz každý kout, vnikli na purkrabství, prošli konírny, přes protesty kněží vstoupili i do budovy svatovítské kapituly a nevynechali ani Bílou věž s proslulým vězením, ale po králi a jeho únoscích nikde ani stopy.

„Vaše Milosti, nikoho, kdo by něco věděl, jsme nenašli,“ hlásil vévodovi Jakub Protiva.

„Vezměte toho kastelána do mučírny,“ zavrčel Jan.

„Bohužel, Dětřich Hes z Makova zmizel,“ přiznal novoměstský rychtář.

„Měli jste ho hlídat. Pro Boha svatého, co jste dělali?“ lamentoval hejtman království.

„Naštěstí nám ptáček neuletěl,“ ozval se znenadání Hansa Rost a vláčel před sebou tlouštíka v koženém kabátci. „Nějak nápadně se motal kolem jižní brány, tak jsem ho pro jistotu dal svázat.“

„Výborně, rychtáři,“ usmál se spokojeně vévoda. Uchopil kastelána, který měl ruce spoutané provazy, za límec a zalomcoval s ním.

„Mluv, kam ti zvyjebenci odvlekli krále. A neříkej mi, že nevíš.“

„Opravdu nevím, Milosti,“ jektal zuby Dětřich Hes.

„Do mučírny s ním. Však si vzpomene,“ ozval se Huler.

„Zaslechl jsem něco o panství pana Jindřicha z Rožmberka.“

„Vida, paměť se mu vrátila!“ zvolal radostně vévoda Jan.

„A kam přesně, nevíš? Rožmberské panství je veliké…“

„Říkali něco o Příběnicích. To je na Lužnici…“

„Vím, nedaleko Bechyně,“ přerušil ho nejmladší Lucemburk netrpělivě a zvolal: „Pánové, na koně. Čeká nás dlouhá cesta.“ Pak se obrátil na podkomořího Hulera a ukázal mu svázaného kastelána:

„Tady toho chytráka dejte raději pod zámek.“

„Bude mi potěšením, Milosti,“ zašklebil se Huler a nařídil nejblíže stojícím zbrojnošům, aby tlouštíka odvedli do Bílé věže.

IV

Většina novoměstských biřiců odtáhla s vojskem vévody Jana do jižních Čech. Jakub Protiva to nemohl nejmladšímu synovi Karla IV. odepřít. Dobře věděl, že by to v případě potřeby dostal rozkazem od hejtmana království a za takových okolností nebylo příliš radno vzdorovat. Za léta v královské službě věděl své. Zbyli mu Jaroslav Barbořin a Marek Plichta, oba sice zdatní chlapíci, ale na tak velké město, plné nejrůznějších pobertů a rošťáků, to bylo zatraceně málo. Jakub jen doufal, že vzhledem k tomu, že mnoho mužů odtáhlo s vévodou Janem na Rožmberkovo panství, bude snad v Novém Městě klidněji a obejde se i se značně ztenčeným počtem ochránců práva a spravedlnosti.

V Černém pivovaru na Dobytčím trhu bylo večer poloprázdno. Zato tu rychtář zastihl Blasia. Seděl sám na lavici u zdi, před sebou měl korbel piva a díval se do prázdna. Neodpovídal na otázky štamgastů a ti ho raději nechávali na pokoji. Jakub došel až k němu, usedl na lavici vedle něj a dělal, že ho nevidí. Františkán se po chvíli probral ze zadumání a nechápavě pohlédl na svého přítele:

„Ty mě nezdravíš?“

„Od té doby, co jsi oslepnul, je to zbytečné.“

„Já že jsem oslepnul? Jak jsi na to přišel?“

„Když jsme táhli na hrad osvobodit krále, šel jsi přesně na opačnou stranu a dělal, že nás nevidíš.“

„Promiň, Jakube. Měl jsem tady u hostinského Přemka vzkaz. Spěchal jsem.“

„Aha. To byl asi nadmíru důležitý vzkaz.“

„Rodinná záležitost. Tebe se netýká.“

„Nevěděl jsem, omlouvám se.“ Jakub se Blasia nikdy na jeho rodinu nevyptával a on sám, třebaže někdy býval užvaněný přes míru, se o ní nikdy nešířil. Rychtář sice nechápal, jak mohl jako mladík z patrně velmi chudých poměrů studovat na italských školách, ale nikdy se na to svého přítele neptal. Nic mu do toho nebylo a on ctil jeho soukromí.

„Neomlouvej se, raději si dáme hlt pálenky. Hej, Přemku, dones nám něco ostřejšího, ať si pořád nemusíme běhat ulevovat na hnojiště,“ zvolal františkán.

„Hned to bude,“ ubezpečil je hostinský a vskutku za malou chvíli se tu objevil znovu a se dvěma kalíšky a kameninovou lahvicí.

„Tak na Jeho Milost krále Václava!“ pozvedl rychtář svůj naplněný kalíšek a jeho přítel se přidal. Hospoda zahlaholila „na krále, na Václava“ a každý zvedal svůj korbel nebo číši. Jakub obrátil kalíšek do sebe na jeden lok. Nápoj příjemně pálil v krku a rychtář měl hned lepší náladu.

„Jestlipak se někdy něco takového v dějinách stalo?“ zajímal se krejčí Řehoř od Modrých zvonů.

„Co se mělo stát v dějinách?“ podivil se františkán.

„Otče,“ krejčí se k němu takřka důvěrně naklonil, „vy jste studovaný, v kronikách zběhlý, zdalipak se tam píše o něčem podobném?“

„Jak podobném?“

„No myslím, zda někdy v minulosti v Čechách zajali krále?“

„V Čechách dokonce nejednoho krále zabili. Václava toho jména třetího ubodali v Olomouci, což je vlastně na Moravě, a Rudolf řečený Kaše z rodu Habsburků zase zemřel za hodně podivných okolností u Horažďovic. Ale to už je dávno.“

„Za jakých podivných okolností?“ zajímal se krejčí.

„V kronikách se píše, že při obléhání města Horažďovic, co tehdy patřily pánům Bavorům, zemřel král Rudolf na úplavici. Jenže byla to smrt velmi zvláštní. Skoro bych si myslel, že možná mu někdo z českých pánů nasypal do vína otrušík.“

„Brrr!“ otřásl se krejčí odporem.

Rychtář si po zmínce o otrušíku ve víně vzpomněl na pokus o otrávení krále Václava, který s Blasiem vyšetřovali, ale mlčel. Nechtěl se pouštět do debaty.

„Proti králi Janovi, to byl děda našeho krále Václava, se dokonce vzbouřila jeho manželka Eliška,“ pokračoval františkán ve výkladu.

„Podpořili ji konšelé Většího Města pražského, tak se jmenovalo Staré Město ještě předtím, než bylo založeno naše Nové Město.“

„A co král Jan?“ zajímal se platnéř Jošt. Chlapi se teď sesedli kolem Blasia a samým napětím ani nedutali.

„Chtěl s panem Jindřichem z Lipé, to byl náramně bohatý šlechtic, Větší Město dobýt, ale nepořídil. Nakonec se musel se svou chotí smířit. Jenže král Jan byl všemi mastmi mazaný. Dvě neděle po té rebelii vtáhl s ozbrojenci do Většího Města pražského, zajal celou městskou radu a nechal ji vypráskat nejen z města, ale i ze země.“

„Dobře jim tak. Neměli buntovat proti králi,“ kýval hlavou Řehoř od Modrých zvonů.

„Ono to není tak jednoznačné,“ ozval se znenadání Jakub.

„Vždyť se ti konšelé zastali královny. A za to by měli pykat?“

„Nic ve zlém, rychtáři. Proti králi se nikdo bouřit nemá,“ nedal se zviklat krejčí. „Krále máme od Boha. Však to tady velebný otec Blasius u Svatého Jindřicha říká.“

„Vy chodíte na kázání až k Jindřichovi?“ divil se kovář Markvart.

„Vždyť to máte daleko.“

„Jenže velebný otec Blasius má ta nejlepší kázání. Jsou řečena tak nějak od srdce,“ vysvětloval krejčí, zatímco františkán se po té chvále nadýmal samou pýchou. Hned potěšeně zvolal: „Hej, Přemku, dolej nám tu zázračnou živou vodu! A taky tady mistru Řehořovi od Modrých zvonů.“

„Řehoř už má dost,“ odbyl mnicha hostinský. „Sedí tady od božího poledne.“

„A co mám dělat, když mí zákazníci vytáhli osvobozovat krále, he?“ nedal se krejčí.

„Jen mu nalej. Já, rychtář, ti to poroučím,“ ozval se Jakub a Přemkovi nezbylo než poslechnout. A tak to zavzpomínání na památné děje Království českého pokračovalo celý večer.

Následující ráno vzbudily rychtáře hlasité údery na vrata jeho stavení na rohu Dobytčího trhu a ulice Pod Zderazem. Rozespale zamžoural do šera a měl pocit, že se mu po té včerejší pijatici v Černém pivovaru rozskočí hlava. Natáhl si nohavice, na chodbě si nabral ze džberu do dlaní vodu a chrstl si ji do obličeje, aby se probral.

„Co se děje? Už jdu!“

Za vraty stál biřic Jaroslav Barbořin a jakýsi vysoký hubený mnich s bledými propadlými tvářemi oblečený v dlouhém černém hábitu přepásaném odřeným koženým řemenem. Na bosých nohou měl jednoduché provázkové opánky.

„Co je? Hoří snad Nové Město?“

„Něco horšího, pane rychtáři,“ vydechl mnich.

„Kdo vlastně jste?“ obořil se na něj rozespalý Jakub Protiva.

„Promiňte, ani jsem se nepředstavil. Jsem bratr Ambrož z augustiniánského kláštera svatého Karla Velikého. Posílá mne náš opat Bonifác z Volkenštejna. Stalo se něco hrozného…“

„Co se stalo?“

„Musíte hned s námi, pane rychtáři. Zmizel náš klášterní poklad a zabili bratra Michala.“

Jakub Protiva si hlasitě povzdechl. To mu tak ještě scházelo. Má k dispozici pouhé dva muže a na krku zřejmě případ jako hrom. Čert aby to spral.

„Počkejte, hned se obleču,“ zavrčel nevlídně, přibouchl před ranními hosty vrata a zmizel v domě. Za chvíli byl zpátky oblečený v hnědém kabátci, s rychtářským medailonem na hrudi a mečem po boku. Jen poněkud pobledlá tvář prozrazovala, že včerejší večer v Černém pivovaru byl zřejmě poněkud náročnější. Z okna za ním cosi křičela jeho manželka, ale Jakub ji odbyl mávnutím ruky.

„Vezmeme s sebou Marka?“ zajímal se biřic Jaroslav.

„To nejde,“ otráveně odvětil rychtář. „Někdo musí zůstat na radnici, aby nám ještě neukradli purkmistra.“

A tak se ve třech vydali kolem farního kostela svatého Štěpána a kláštera svaté Kateřiny až tam, kde městské hradby sousedily s vinicí měšťana Folimana rozkládající se na svahu k potoku Botiči. Cestou minuli několik šenků včetně krčmy U Zabitého a rychtář zalitoval, že se nemohou zastavit, aby se osvěžil korbelem piva. Po včerejšku ho měl svrchovaně zapotřebí. Kdyby tu byl učený Blasius, určitě by řekl, že se cítí jako svatý Jan Křtitel na poušti.

Augustiniánskému klášteru dominoval velký, dosud rozestavěný chrám zasvěcený svatému Karlu Velikému, patronovi císaře a krále Karla IV. Lešení však bylo pusté, nikde se neozvalo bušení kamenických kladívek, všude panoval klid. Jen vysokými a úzkými okny se k nim nesl naříkavý zpěv mnichů.

„Uvedu vás hned ke ctihodnému opatovi,“ prohodil bratr Ambrož, když prošli klášterní fortnou. Až do té doby z něho s výjimkou úvodního představení nevypadlo jediné slovo. Zatvrzele mlčel a na občasnou Protivovu otázku odpovídal přikývnutím nebo zavrtěním hlavy. Snad má nějaký závazek zbožného mlčení, napadlo rychtáře, kterého pobyt mezi mnichy vždycky trochu uváděl do rozpaků.

Naštěstí růžolící opat s tučným břichem a velkým zlatým křížem na krku byl podstatně výmluvnější. Sotva s Jaroslavem Barbořiným vstoupili do jeho pracovny, vrhl se jim v ústrety a srdečně jim tisknul ruce:

„Pánové, to je hrozné neštěstí. Taková ztráta! Kam ten svět spěje? Zbožnost se vytrácí a ďábel natahuje své spáry!“

„Co se vlastně stalo, otče opate?“ zeptal se věcně Protiva.

„Nejdříve se snad posadíme,“ vyzval je opat. „Víte, od rána tomu nemohu uvěřit. Doufám, že ty zlotřilce dopadnete a…“

„Počkejte, pěkně po pořádku,“ přerušil ho rychtář.

„Povězte mi, co se u vás přihodilo?“

„Už v noci jsem měl takový divný sen,“ opat sepjal ruce na břiše a oči obrátil v sloup. „Asi jsem dostal z nebes znamení a měl se probudit, třeba bych bratra Michala zachránil a náš poklad s ním.“

„Taky jste ale mohl být na pravdě boží,“ věcně zareagoval Protiva. „Pokud jsem slyšel, kdosi zabil vašeho řádového bratra a ukradl nějaký poklad.“

„Nějaký? Pane rychtáři, to byl dar našeho dobrodince a zakladatele Jeho Milosti císaře a krále Karla. To byl náramně moudrý a velkorysý muž…“

„Vím. Sloužil jsem u něj,“ připomněl Jakub, který se ještě dnes rád pochlubil, že patřil k císařovým strážcům.

„Tak vidíte, pane rychtáři. My dva si nemusíme nic povídat. Součástí pokladu byl i trn z Kristovy koruny, úlomek z jeho kříže a zub svatého Karla Velikého.“

Protiva se zatvářil pochybovačně. Na rozdíl od svého někdejšího císařského chlebodárce neměl svaté ostatky v příliš velké vážnosti a dobře věděl, že kdyby se měly spočítat všechny zuby svatého Karla Velikého, nebylo by jich dvaatřicet, jak se na normálního smrtelníka sluší, ale nejméně pět set. Nyní věděl, že bude muset poněkud otřeseného opata nějak uklidnit. A tak se opatrně zeptal:

„Důstojnosti, nebyl by tu hlt vína?“

„Ale samozřejmě, pánové, jsem já to povedený hostitel. Máme ve sklepích skvělé rýnské a taky moselské.“ Teprve doušek vína dokázal usměrnit zmatený proud opatových myšlenek a utlumit urputnou bolest rychtářovy hlavy. Biřic Jaroslav, který v životě tak lahodný mok nepil, si ho vychutnával hlt po hltu a než se nadál, měl číši prázdnou. Žádat o její nové naplnění se však ostýchal. Už proto, že opat začal barvitě líčit průběh rána toho dne.

„Vstávám časně, abych odsloužil ranní mši. Ještě bylo šero, když jsem procházel křížovou chodbou a náhle jsem si všimnul krvavých šlépějí. Hledal jsem, kde mají počátek, došel jsem až do vrátnice a zde, ke své hrůze, jsem spatřil bratra Michala ležet v kaluži krve. Kdosi, snad ten ďábelský vrah, tou kaluží prošel a zanechal ty hrůzné stopy…“

„Jak zemřel bratr Michal? Mohl bych ho vidět?“ zeptal se věcně rychtář.

„Položili jsme ho do rakve vystavené před hlavním oltářem našeho svatostánku. Bratři se u něj modlí.“

„Škoda, že jste ho nenechali ležet na místě,“ podotkl Protiva a usrkl víno. „Probodli ho?“

„Nevím, upřímně řečeno, neprohlížel jsem jeho zranění. Tak jako tak už byl v Pánu.“

„Dobrá, otče opate, co jste zjistil pak?“

„Poté, co kdosi zavraždil bratra Michala, vešel do našeho svatostánku a z úkrytu pod postranním oltářem Panny Marie vyloupil náš poklad.“

„Šel tedy najisto?“ zeptal se Protiva.

„Nevím, co rozumíte slovem najisto. V každém případě věděl, kde je poklad ukrytý.“

„Těm lupičům, předpokládám, že jich bylo víc,“ zamyslel se nahlas rychtář, „to také mohl před svou smrtí prozradit nebohý bratr Michal.“

„Snad si, pane rychtáři, nemyslíte, že by se nějaký náš řeholník zalekl smrti a prozradil lupičům uložení pokladu? Ani mučením by to z žádného z nás nevymámili.“

„Nic ve zlém, pane opate, ale při mučení někdy raději prozradíte i to, co nevíte. Divil byste se, jak i ty nejotrlejší nátury začnou na mučidlech mluvit. Někdy stačí spatřit smrtící zbraň a raději všechno vyklopíte.“

„Jenže i kdyby bratr Michal mluvil, nic by říci nemohl. Sám nevěděl, kde je poklad uložen. To vím, pardon, věděl jsem jen já a ještě probošt Zachariáš.“

„Pak je to ovšem divné, velmi divné,“ pokývl hlavou Jakub.

„Pojďme se podívat do vašeho kostela. Chci vidět mrtvé tělo bratra Michala i místo, kde byl poklad uložen. Máte nějaký soupis všeho, co bylo součástí pokladu?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Záhady pro rychtáře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.