Copyright © 2005 by Lisa See

First published by

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency

All rights Reserved

Translation © Hana Plšková, 2006, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2006, 2019

ISBN epub 978-80-7565-545-5

Poznámka autorky

Při převodu letopočtů jsem se v románu řídila tradičními čínskými zvyklostmi. Třetí rok vlády císaře Tao-
-kuanga, kdy se Lilie narodila, je tedy rokem 1823. Tchajpchingské povstání začalo roku 1851 a skončilo v roce 1864.

Podle obecného přesvědčení vzniklo nu-šu před mnoha tisíci lety. Tímto záhadným jazykem, který měl pouze psanou podobu, se tajně dorozumívaly ženy ve vzdálené oblasti jihozápadní provincie Chu-nan. Zdá se, že na světě neexistuje jiný jazyk, jenž by vycházel výlučně z potřeb jednoho pohlaví.

Tiché sezení

Ve vesnici mi říkají „ta, která ještě neumřela“. Jsem vdova a dovršila jsem osmdesátý rok života. Dny bez manžela se vlečou. Už mi nezáleží na tom, jaké zvláštní pokrmy mi chystá Pivoňka nebo ostatní. Už se netěším na radostné události, které se s takovou lehkostí zabydlují pod naší střechou. Už mě zajímá jen minulost. Po všech těch letech vidím věci tak, jak jsem je nedokázala vidět dřív, dokud jsem byla závislá na rodině, která mě vychovala, nebo dokud jsem se musela spoléhat na manželovu rodinu, která mě živila. Teď můžu říct o svém životě všechno; nemám co ztratit a nezůstal skoro nikdo, koho by se má slova mohla dotknout.

Jsem dost stará, abych znala až příliš důvěrně své dobré i špatné vlastnosti, ostatně — často je ani nelze rozlišit. Celý život jsem toužila po lásce. Jako dívka a později jako žena jsem si uvědomovala, že nic nepomůže, když budu lásku chtít a přivolávat ji, a přesto neomluvitelná touha po ní stála u pramene všech problémů, které mě kdy potkaly. Přála jsem si, aby se mně má matka věnovala, aby mě ona i ostatní členové rodiny milovali víc. Ve snaze získat si je jsem byla poslušná — to je pro dívku ideální vlastnost, avšak až příliš ochotná udělat všechno, co po mně chtěli. V naději, že projeví aspoň sebemenší laskavost, snažila jsem se naplnit všechna jejich očekávání — třeba to, že po podvázání budu mít nejmenší nožku v kraji — a tak jsem si nechala polámat kosti, aby se má chodidla dala zformovat do ještě dokonalejšího tvaru.

Když se mi zdálo, že už tu bolest nesnesu ani minutu, když jsem slzami skrápěla zakrvácené obvazy, šeptávala mi matka do ucha, abych vydržela ještě hodinu, ještě den, ještě týden, a připomínala mi, jaká odměna mě za to čeká. Tak mě naučila, jak se vyrovnat nejen s bolestnými zkouškami podvazování či porodu, ale i s daleko mučivějším utrpením srdce, mysli a duše. Upozorňovala mě na mé nedostatky a přitom vysvětlovala, jak je mám využít ve svůj prospěch. U nás jsme takové podobě mateřské lásky říkali tcheng aj. Jak mě poučil můj syn, v mužském pojetí v sobě tento výraz zahrnuje dvě složky. První znamená bolest, druhá lásku. Obojí dohromady tvoří lásku mateřskou.

Podvazování změnilo nejen má chodidla, ale také mou povahu. Cítila jsem, že stejný proces proniká jakýmsi zvláštním způsobem do celého mého života a proměňuje mě z poddajného děcka v rozhodnou dívku a pak z mladé ženy, která se bez otázek podřizuje všemu, co po ní žádá manželova rodina, v ženu s nejvyšším postavením, která přísně trvá na dodržování venkovských pravidel a zvyků. Tvrdost, s jakou jsem se musela podrobit podvazování, se přenesla během čtyřiceti let z mých „zlatých lilií“ do mého srdce a v něm zakořenil pocit křivdy a bezpráví tak hluboko, že jsem už nikdy nedokázala odpustit těm, které jsem milovala a kteří milovali mě.

Mou jedinou vzpouru představovalo nu-šu, ženské písmo. Poprvé jsem porušila tradici, když mi Sněžný kvítek, má lao-tchung, spřízněná duše, která se mnou tajné písmo sdílela, poslala vějíř, jenž leží tady na stole přímo přede mnou, a pak znovu, když jsme se spolu sešly. Bez ohledu na to, co pro mě Sněžný kvítek znamenala, byla jsem pevně rozhodnuta stát se počestnou manželkou, hodnou snachou a svědomitou matkou. V dobách zlých bylo mé srdce odolné jako nefrit. Chovala jsem v sobě skrytou sílu, která mi pomáhala překonávat tragédie a soužení. Ale teď tady tiše sedím, jak velí ovdovělé ženě tradice, a je mi jasné, že jsem byla dlouhá léta úplně slepá.

Až na tři strašné měsíce v pátém roce panování císaře Sien-fenga jsem žila nahoře v pokojích určených pro ženy. Ovšem, chodila jsem do chrámu, jezdila zpět do rodného domu, dokonce jsem navštěvovala Sněžný kvítek, ale o světě venku toho vím pořád málo. Slyšela jsem muže, jak rozmlouvají o daních, suchu, vzpourách, ale to všechno mi bylo vzdálené. Můj svět, to je vyšívání, tkaní, vaření, manželova rodina, mé děti, vnoučata, pravnoučata a nu-šu. Můj život plynul docela obyčejně: po dnech dcery přišly dny spínání vlasů, po nich dny rýže a soli a teď už jen tiché sezení.

Jsem tu sama se svými myšlenkami a tím vějířem. Když ho zvednu, cítím v rukách jeho zvláštní lehkost, třebaže je v něm zaznamenáno tolik radosti a tolik smutku. Rychle ho rozevírám a s šelestem každého záhybu se mé srdce zachvěje. Před očima mi běží vzpomínky. Za těch uplynulých čtyřicet roků jsem v něm četla mnohokrát, a co je v něm, umím nazpaměť jako písničku z dětských let.

Pamatuji si den, kdy mi ho dohazovačka podala. Když jsem otevírala záhyby, prsty se mi třásly. Horní okraj krášlila girlanda lístků a v prvním skladu se vinul jediný vzkaz. Tehdy jsem znala jen málo znaků nu-šu, proto mi text přečetla teta. Vím, že u vás doma je hodná dívka znalá ženských dovedností. Ty a já jsme se narodily ve stejném dni téhož roku. Nemohly bychom se navzájem stát svým druhým já? Hledím na ty řádky malované jemnými tahy štětce a vidím nejen dívčí podobu Sněžného kvítku, ale také podobu ženy, kterou se jednou stane, ženy houževnaté, přímé a velkorysé.

Přelétávám očima další záhyby a vzpomínám na náš optimismus, radost, vzájemný obdiv a sliby. Uvědomuji si, že ty prosté girlandy symbolizují naše životy, životy obou lao-tchung. V pravém horním rohu vidím měsíc a záři, kterou nás oblévá. Byly jsme jako dlouhé výhony vinné révy, jejichž kořeny se proplétají jako stromy, které stojí tisíc let vedle sebe, jako párek mandarínských kachniček spojených navždycky. Do jednoho skladu Sněžný kvítek napsala: My dvě se máme tak rády, že pouto, které nás váže, nikdy neporušíme. A dál už vidím jen nedorozumění, zklamanou důvěru a dveře nenávratně zavřené. Láska byla pro mě něčím tak vzácným, že jsem se o ni s nikým nechtěla dělit, a kvůli tomu jsem ztratila osobu, která byla mým druhým já.

Ostatně pokud jde o lásku, pořád se mám co učit. Myslela jsem, že znám všechny její podoby, nejen mateřskou, ale i rodičovskou, manželskou i tu, která je spjata s lao-tchung. Setkala jsem se i s jinými formami lásky — s láskou soucitnou, s láskou úctyplnou i láskou z vděčnosti. Jenže když se dívám na tajný vějíř se vzkazy, které jsme si celá ta léta vyměňovaly se Sněžným kvítkem, uvědomuji si, že jsem nedocenila lásku nejvzácnější, tu, která vychází z hloubi srdce.

V posledních letech jsem psala mnoha ženám, jež se nu-šu nikdy neučily, jejich autobiografie. Není snad zármutku, trpkosti, bezpráví či tragédie, které bych nevyslechla. Zaznamenávala jsem nešťastné životy lidí pronásledovaných sudbou. Naslouchala jsem a všechno zapisovala. O ženských osudech toho vím spoustu, ale neznám skoro žádné příběhy mužů s výjimkou těch, které zpravidla vypravují o farmáři zápasícím s přírodou, o vojáku na bitevním poli či o osamělém muži vyrovnávajícím se s životními ztrátami. Ohlížím-li se za svým vlastním životem, vidím, že můj příběh zahrnuje prvky nejen ženské, ale i mužské. Jsem prostá žena a mé stesky jsou docela obyčejné, ale ve svém nitru svádím něco jako mužný boj mezi svou pravou povahou a člověkem, kterým jsem měla být.

Má slova patří těm, kteří už jsou na onom světě. Pivoňka, manželka mého vnuka, slíbila, že se postará o to, aby v den mé smrti byly tyto zápisky spáleny. Tak můj příběh předběhne mou duši. Kéž tyto stránky pomohou vysvětlit mé skutky našim předkům, manželovi, ale hlavně Sněžnému kvítku ještě dřív, než se s nimi všemi znovu setkám.

Dny dcery

Léta mléčných zubů

Jmenuji se Lilie. Světlo tohoto světa jsem spatřila pátý den šestého měsíce ve třetím roce panování císaře Tao-kuanga. Pchu-wej, má rodná vesnice, leží v Jung-mingu, vévodství Věčného jasu. Většinu zdejších obyvatel tvoří potomci etnického kmene Jao. Od vypravěčů, kteří přicházívali do Pchu-weje za mých dívčích let, jsem se dověděla, že příslušníci kmene Jao pronikli na toto území poprvé dvanáct set let před nástupem dynastie Tchang, ale většina rodin přišla až o sto let později, když musely utéct před mongolskými vojsky, která vpadla do severní oblasti. Třebaže místní lidé nebyli nikdy bohatí, jen vzácně se stávalo, že by ženy kvůli nedostatku peněz musely pracovat na polích.

My jsme patřili do rodové linie Ji, což byl jeden z původních a v kraji běžných klanů. Otec se strýcem si pronajali sedm mou půdy od bohatého statkáře, který žil daleko na západě provincie. Zúrodnili půdu pěstováním rýže, bavlny, kulkasu a plodin, které jsme potřebovali v kuchyni. Náš rodinný dům se nelišil od ostatních, i on měl dvě podlaží a byl obrácený k jihu. V oddělených prostorách horního patra se setkávaly dospělé ženy a spávala tam svobodná děvčata. V přízemí měla každá rodina svůj pokoj, zvláštní místnost byla vyhrazena zvířatům; uprostřed přízemí se nacházela hlavní světnice, v níž visely na trámu košíky s vejci nebo pomeranči a šňůry sušených čili papriček, aby se k nim nedostaly myši, slepice nebo zatoulané prase. U stěny jsme měli stůl se židlemi. Pec, na níž maminka s tetou vařily, stála v rohu protější zdi. Místnost byla bez oken, proto jsme měli především v horkých měsících kvůli světlu a čerstvému vzduchu otevřené dveře ven do uličky. Ostatní pokoje byly malé, podlahu tvořila udusaná zem, a jak už jsem řekla, žili jsme pohromadě se zvířaty.

Nikdy jsem nepřemýšlela o tom, jestli jsem byla šťastná nebo si jako dítě užila dost zábavy. Byla jsem docela průměrná dívka z docela průměrné rodiny v docela průměrné vesnici. Netušila jsem, že existuje jiný způsob života, a nijak mě to netrápilo. Přece si však pamatuji den, kdy jsem si začala všímat věcí kolem sebe. Dovršila jsem pátý rok a zdálo se mi, jako bych překročila nějaký důležitý práh. Před úsvitem jsem se probudila s pocitem, že se cosi lehounce dotklo mé mysli. To maličké podráždění způsobilo, že jsem celý den vnímala všechno kolem zjitřeně.

Ležela jsem mezi Starší a Třetí sestrou. Podívala jsem se přes pokoj na postel své sestřenky. Spanilá luna, stejně stará jako já, ještě spala, proto jsem potichu vyčkávala, až se některá ze sester probere. Tváří jsem byla obrácená ke Starší sestře, měla o čtyři roky víc než já. Ačkoli jsme spávaly na jedné posteli, neznala jsem ji dobře až do té doby, kdy mně podvázali chodidla a kdy jsem přešla do místnosti určené dospělým ženám. Byla jsem ráda, že jsem spala zády k Třetí sestře. Pokaždé jsem si říkala, že když je o rok mladší než já, nestojí za to, abych se jí zabývala. Myslím, že mě sestry taky nijak zvlášť nemilovaly a lhostejnost, kterou jsme navenek předváděly, byla jen maskou, pod kterou jsme skrývaly svou rivalitu. Každá z nás toužila po matčině pozornosti. Všechny jsme soupeřily také o tátovu přízeň. Všechny jsme doufaly, že budeme každý den aspoň chvíli se Starším bratrem, protože byl prvorozený syn, a tedy nejvýznamnější člen rodiny. Ve vztahu ke Spanilé luně jsem takovou řevnivost nepociťovala. Byly jsme dobré kamarádky a měly jsme radost, že zůstaneme spolu tak dlouho, dokud se neprovdáme.

My čtyři jsme si byly velmi podobné. Všechny jsme měly černé, nakrátko ostříhané vlasy, byly jsme štíhlé a skoro stejně velké. Přece jsme se však v něčem lišily. Starší sestra měla nad horním rtem mateřské znaménko, Třetí sestra nosila vlasy stažené do drobných chocholek, protože nesnášela, když je matka rozčesávala, Spanilá luna měla krásnou okrouhlou tvář a já zase svalnaté nohy od stálého běhání a silné ruce od toho, jak jsem nosila svého malého bratříčka.

„Děvčata!“ zavolala matka z přízemí.

To stačilo, aby se ostatní probudily a vylezly z postele. Starší sestra se hbitě oblékla a sešla ze schodů. Spanilá luna a já jsme jí nestačily, protože jsme musely obléct kromě sebe ještě Třetí sestru. Pak jsme všechny tři společně seběhly dolů, kde teta zametala podlahu, strýc zpíval ranní píseň, maminka, Druhého bratra na zádech, nalévala do konvice vodu na vaření a Starší sestra krájela šalotku na rýžovou kaši, jak my říkáme, na chung-ee. Ze sestřina spokojeného pohledu jsem usoudila, že si dnes ráno už vysloužila od rodiny pochvalu a pro zbytek dne bude mít pokoj. Potlačila jsem svou zlost, ale přitom jsem vůbec nepochopila, že to, co jsem teď považovala za samolibost, bylo předzvěstí smutné odevzdanosti, která zachvátí sestru po svatbě už natrvalo.

„Spanilá luno, Lilie! Pojďte sem! No pojďte sem!“

Teta nás takhle vítala ráno co ráno. Rozběhly jsme se k ní. Políbila Spanilou lunu a mě láskyplně poplácala po zadečku. Hned nato vstoupil strýc, zvedl Spanilou lunu ze země a dal jí pusu. Když ji zase spustil dolů, mrkl na mě a štípl mě do tváře.

Znáte staré přísloví o hezkých lidech, kteří si berou hezké lidi, a o nadaných lidech, kteří si berou zase nadané? Toho rána jsem dospěla k závěru, že strýc a teta jsou dva oškliví lidé, a proto se k sobě báječně hodí. Strýc, mladší bratr mého otce, měl křivé nohy, holou hlavu a kulatou hladkou tvář. Teta byla přitloustlá a zuby jí trčely z úst ven jako rozeklané kameny z krasové jeskyně. Její podvázaná chodidla byla dost velká, tak asi čtrnáct centimetrů, to znamená dvakrát tak dlouhá, než jsem měla po skončení bandáže já. Zlé jazyky ve vesnici tvrdily, že právě proto teta, ačkoli byla úplně zdravá a boky měla pěkně široké, nedokázala přivést na svět syna. Doma jsem nikdy takovou výčitku neslyšela, dokonce ani od strýčka. Pro mě představovali ideální manželství: on byl láskyplná Krysa, ona oddaný Vůl. Díky nim denně přicházelo k našemu rodinnému krbu štěstí.

Matka zatím nezaznamenala, že jsem vešla do místnosti. Kam až moje paměť sahá, vždycky to tak bylo, ale tentokrát se mě její nevšímavost hluboce dotkla. Zaplavil mě smutek a odnesl všechnu radost spojenou se strýcem a tetou, smutek, který mě ohromil svou tíhou. Zmizel však hned, jakmile mě o šest let starší bratr zavolal, abych mu pomohla venku. Narodila jsem se v roce koně, takže práci na čerstvém vzduchu miluju, ale ještě důležitější bylo, že budu mít Staršího bratra jen pro sebe. Napadlo mě, jaké mám štěstí, ale taky že mně sestry budou závidět, ale bylo mi to jedno. Když se mnou mluvil nebo se na mě usmíval, aspoň jsem cítila, že nejsem neviditelná.

Vyběhli jsme ven. Bratr vytáhl vodu ze studny a naplnil kbelíky. Odnesli jsme je do domu a znovu vyrazili ven, abychom připravili dříví na podpal. Když jsme měli celou hromadu, Starší bratr mi naložil na ruce tenké klacíky, sám posbíral zbytek a zamířili jsme domů. Podala jsem dřevo mamince a doufala, že mě pochválí. Není to pro malou holku zrovna lehké, vléct kbelík s vodou nebo nosit dříví. Ale maminka neřekla ani slovo.

Ještě dnes, po všech těch letech, cítím při vzpomínce na matku tíhu a přemýšlím o tom, co jsem už tehdy pochopila. Jasně jsem viděla, že pro ni neznamenám zhola nic. Byla jsem třetí dítě, druhé bezcenné děvče příliš malé na to, aby s ním ztrácela čas, dokud nebude jisté, že přežije léta mléčných zubů. Podívala se na mě způsobem, jakým se všechny matky dívají na své dcery — jako na dočasnou návštěvnici, která sice brzy odejde do domu svého manžela, ale do té doby je ji třeba živit a šatit. Bylo mi pět let, dost na to, aby mi už tenkrát došlo, že si její pozornost nezasloužím, ale přesto jsem se jí dožadovala. Jak jsem si přála, aby na mě pohlédla a mluvila se mnou tak jako se Starším bratrem! Ale i v tom okamžiku své první opravdové hluboké touhy jsem byla natolik bystrá, abych věděla, že matku teď ráno nesmím vyrušovat, protože má plné ruce práce; kolikrát mi už vyhubovala, že mluvím moc nahlas, nebo mě odehnala, že se jí pletu do cesty. Raději jsem tedy sama sobě slíbila, že budu po vzoru Starší sestry pomáhat tak nenápadně a svědomitě, jak jen dokážu.

Do místnosti vklopýtala babička. Obličej měla jako svrasklou švestku a záda ohnutá tak, že jsme se jedna druhé mohly dívat do očí.

„Pomoz babičce,“ přikázala matka. „Podívej se, jestli něco nepotřebuje.“

Navzdory právě složenému slibu jsem se k tomu neměla. Babiččiny dásně byly ráno nakyslé a lepkavé, proto se jí všichni stranili. Plížila jsem se k ní zadržujíc dech, ale netrpělivě mě zahnala. Couvla jsem tak rychle, že jsem vrazila do otce, jedenáctého a nejdůležitějšího člena naší domácnosti.

Nepokáral mě, ani nikomu jinému neřekl jediné slovo. Pokud se pamatuju, nikdy nepromluvil, dokud den neskončil. Sedl si a čekal, až ho maminka obslouží. Pozorovala jsem ji, jak mlčky nalévá čaj. Mohla jsem se bát, že si mě při tom rutinním úkonu všimne, zatím ji však víc zaměstnávala péče o otce. Uhodil ji jen zřídka a nikdy si nepřivedl konkubínu, ale matka s ním jednala tak obezřetně, že i my jsme si před ním dávali pozor.

Zatímco teta postavila na stůl misky a nabírala všem chung-ee, matka dala malému pít. Sotva jsme dojedli, vydali se otec se strýcem do polí a matka, teta, babička a Starší sestra se uchýlily nahoru do ženské světnice. Byla bych ráda zůstala s nimi, ale ještě jsem k tomu nedorostla. Aby toho nebylo málo, když jsme šli zase ven, musela jsem se o Staršího bratra dělit s bratříčkem i Třetí sestrou.

S batoletem na zádech jsem sekala trávu a dobývala kořínky pro prase. Třetí sestra dělala, co mohla, aby nám stačila. Bylo to zvláštní zlomyslné stvořeníčko. Hrála si na rozmazlence, ačkoli právo nechat se rozmazlovat příslušelo jedině bratrům. Byla přesvědčena, že zrovna ji celá rodina miluje nejvíc, i když tomu nic nenasvědčovalo.

Jakmile jsme byli s prací hotovi, vyrazila naše čtveřice na průzkum vesnice. Prolézali jsme křížem krážem uličky mezi domy, až jsme narazili na děvčata, která skákala přes šňůru. Bratr se zastavil, vzal malého a nechal mě, abych si taky skočila. Pak jsme se vrátili domů na oběd — bývalo něco jednoduchého, třeba rýže se zeleninou. Starší bratr se po obědě přidal k mužům a my ostatní jsme šli zase nahoru. Maminka znovu nakrmila chlapečka a odpoledne si obě děti, on a Třetí sestra, trochu zdřímly. Teď teprve jsem si mohla i přes své mládí vychutnat pobyt v ženské světnici, kde byla babička, teta, sestry, sestřenice, ale také — a to bylo zvlášť důležité — maminka. Ona s babičkou tkaly, Spanilá luna a já jsme namotávaly klubka příze, teta se usadila se štětcem a inkoustem pečlivě kroužíc své tajné znaky a Starší sestra zatím čekala, až přijdou na odpolední návštěvu čtyři její přísežné sestry.

Netrvalo dlouho a už jsme slyšely na schodech tiché capání čtyř párů liliových nožek. Starší sestra každou z dívek na uvítanou objala a hned se všechny shlukly v rohu pokoje. Nesnášely, když jsem se míchala do jejich hovoru, tak jsem je aspoň pozorně sledovala, protože jsem věděla, že i já se za dva roky ocitnu v takovém holčičím spříseženství. Všechny dívky bydlely v Pchu-weji, takže se vídaly často, nejen při mimořádných setkáních, jakým je třeba Chytání chladných vánků nebo Svátek ptactva. Takové skorosesterství začínalo, když dívky dosáhly sedmého roku. Aby se vztahy mezi nimi upevnily, jejich otcové přispěli pětadvaceti jiny rýže do společného skladu v našem domě. Později, až dívka vstoupí do manželství, její podíl rýže se prodá, aby jí přísežné sestry mohly koupit dárky. Poslední část bude prodána při sňatku poslední ze „sester“. A to bude znamení konce sesterství, neboť dívky se rozejdou do vzdálených vesnic, kde je čeká spousta práce s dětmi a tchyně vyžadující poslušnost; na stará přátelství tedy už nebude čas.

Starší sestra se nesnažila upoutat pozornost dokonce ani ve společnosti svých kamarádek. Vyšívaly a vyprávěly si legrační historky, ale ona jen poklidně seděla. Hovor a chichotání byly čím dál hlučnější. Když je matka přísně okřikla, pomyslela jsem si, že babičku s jejími kamarádkami nenapomene nikdy. Jakmile totiž babiččiny děti dospěly, dostalo se jí v Pchu-weji pozvání od pětičlenné skupinky nových přísežných sester. Teď už zůstaly naživu jen dvě z nich, vdovy, stejně jako babička, a navštěvovaly se nejméně jednou týdně. Smály se spolu a vykládaly si oplzlé vtipy, kterým jsme my holky nerozuměly. To se ale matka bála své tchyně tolik, že by si nikdy nedovolila zarazit je. Nebo možná měla moc práce...

Mamince došla příze. Zvedla se, aby si přinesla další. Na okamžik zůstala nehybně stát a zahleděla se smutně do prázdna. Popadla mě skoro neovladatelná touha vrhnout se jí do náruče a křičet: „Podívej se na mě! Podívej se na mě! Podívej se na mě!“ Ale neudělala jsem to. Její matka jí špatně podvázala chodidla. Místo zlatých lilií měla maminka ošklivé pahýly, a když šla, nekolébala se, nýbrž se opírala o hůl. Když ji odložila, musela roztahovat ruce a nohy, jak se snažila udržet rovnováhu. Byla příliš nejistá, než aby ji člověk mohl obejmout a políbit.

„Není už čas, aby šly Lilie a Spanilá luna ven?“ zeptala se teta a přerušila tak matčino snění. „Mohly by pomoct Staršímu bratrovi.“

„Žádnou pomoc nepotřebuje.“

„Já vím,“ přiznala teta, „ale je tak pěkně —“

„Ne,“ řekla matka stroze. „Nemám ráda, když se holky toulají po vsi, místo aby se věnovaly práci a učení.“

Jenže zrovna v tomhle jediném případě byla teta neústupná. Chtěla, abychom znaly cesty kolem, věděly, kde co je, dostaly se až na kraj vesnice, protože si uvědomovala, že zanedlouho uvidíme jen to, co nám dovolí mřížované okénko ženské světnice.

„Už jim zbývá jen pár měsíců,“ přesvědčovala maminku. A zůstalo nevyřčeno, že naše chodidla budou brzy podvázána, kosti zlámány a pokožka shnilá. „Nech je běhat, dokud můžou.“

Matka byla vyčerpaná. Měla pět dětí, třem z nás bylo pět let nebo méně. Zodpovídala za celou domácnost, uklízela, prala, spravovala, vařila pro všechny, a jak jen to šlo, starala se o plnění všech závazků a dluhů. Zastávala v domě vyšší postavení než teta, ale nestačily jí síly na každodenní boj o to, co považovala za slušné chování.

„Tak dobře,“ vzdychla rezignovaně. „Ať si jdou.“

Chytla jsem Spanilou lunu za ruku, poskočily jsme a teta nás rychle strkala ke dveřím, než si to maminka rozmyslí. Zatímco Starší sestra a její kamarádky se za námi teskně dívaly, já se svou sestřenkou jsme utíkaly ze schodů a ven z domu. Pozdní odpoledne jsem mívala nejraději. Vzduch byl teplý a voňavý, cikády bzučely. Pospíchaly jsme dolů, až jsme uviděly bratra, jak vede k řece ochočeného bizona. Seděl na jeho širokém hřbetě s jednou nohou skrčenou pod sebe, druhou vrážel zvířeti do slabin. My se Spanilou lunou jsme šly husím pochodem za nimi bludištěm úzkých uliček, jejichž nepřehledná spleť nás chránila před přízraky a lupiči. Neviděly jsme žádné dospělé — muži pracovali na polích a ženy se zdržovaly ve vyhrazených místnostech za mřížovím oken — zato však bylo všude plno dětí a zvířat — slípek, kachen, vykrmených prasnic a kvičících selat.

Vyšli jsme spořádaně ze vsi a stoupali pěšinou dlážděnou drobnými kameny. Byla dost široká pro lidi nebo pro palankýn, ale příliš úzká pro káru taženou volem či poníkem. Zavedla nás až dolů k řece, přesně k houpavému mostu přes řeku Siao. Na druhé straně se před námi otevíral svět s nekonečnými plochami zúrodněné půdy, nad námi se klenulo nebe modré jako peří ledňáčka. Kdesi v dálce jsme viděli další vesnice, o nichž bych nikdy nevěřila, že je kdy v životě navštívím. Slezli jsme až k vodě, kde v rákosí šelestil vítr. Sedla jsem si na kámen, vyzula boty a brodila se mělčinou. Od té doby uplynulo už víc než sedmdesát let, ale já dodnes cítím bláto mezi prsty, vodu pádící kolem mých nohou a její chlad na kůži. Spanilá luna a já jsme byly tenkrát tak svobodné jako už nikdy potom. Ale ještě něco jiného z toho dne se mi vrylo do paměti. Od chvíle, kdy jsem se probudila, viděla jsem naši rodinu v jiném světle a v souvislosti s tím se mě zmocnilo zvláštní pohnutí — mísily se v něm melancholie, smutek, žárlivost a pocit křivdy, protože mnoho věcí mně náhle připadalo nespravedlivých. A tak jsem nechala vodu, ať to všechno odnese.

Toho večera jsme po jídle seděli venku, libovali si svěží vzduch a pozorovali tátu a strýce, jak bafají ze svých dlouhých dýmek. Všichni byli unavení. Matka naposledy nakojila děťátko a pokoušela se je uspat. Po celodenní dřině působila ztrhaně a přitom pro ni práce ještě zdaleka nekončila. Zatoužila jsem ji povzbudit a objala ji kolem ramen.

„Na to je moc horko,“ řekla a mírně mě odstrčila.

Táta si zřejmě všiml mého zklamání, protože si mě posadil na klín. V té ztichlé temnotě jsem mu byla vzácná a já si v jeho rukách aspoň pro tu chvíli připadala jako perla.

Podvazování chodidel

Přípravy na podvázání mých chodidel trvaly mnohem déle, než by člověk čekal. Ve městech dívkám z vyšších vrstev bandážovali chodidla už od tří let. V některých vzdálených provinciích se podvazování provádí jen dočasně, aby byla děvčata pro své budoucí muže přitažlivější. Můžou mít třeba už třináct let. V takových případech se kosti nelámou, obvaz neutahuje, a sotva se vdají, chodidla se zase uvolní, aby mohly dívky pracovat na poli spolu s manželem. Nejchudším děvčatům se chodidla nepodvazují vůbec. Však taky víme, jak končí. Buď je prodají jako služky, nebo se z nich stanou „snašky“. Takové dívenky s velkými chodidly věnují jejich nešťastní příbuzní jiné rodině, dokud nedosáhnou věku, ve kterém můžou otěhotnět. Ale v našem docela obyčejném vévodství začínali dívkám z rodin, jako byla moje, podvazovat chodidla v šesti letech, případně o dva roky později.

Už když jsme s bratrem běhali po venku, začala matka tkát dlouhé modré pruhy látky — příští obvazy. První pár mých bot šila vlastníma rukama, ale mnohem víc si dávala záležet na každém stehu miniaturních střevíčků, které položila na oltář Kuan-Jin — bohyně, která vyslyší nářky všech žen. Vyšívané střevíčky měřily jen tři a půl centimetru a byly ušité ze vzácného červeného hedvábí, které maminka uchovala ze svého věna. V souvislosti s nimi mě prvně napadlo, že jí na mně možná přece jen záleží.

Když jsme Spanilá luna a já dovršily šestý rok svého věku, poslaly matka s tetou pro věštce, aby určil čas příznivý pro začátek podvazování. Podle jejich názoru byl nejvhodnější podzim, protože studené zimní počasí znecitlivělo chodidla. Cítila jsem vzrušení? Ne, jen strach. Když vázali nohy Starší sestře, byla jsem moc malá, abych si něco pamatovala, ale kdo ze vsi neslyšel bolestné kvílení Wuovy holčičky?

Matka přivítala věštce Chua v přízemí, nalila čaj a nabídla mu melounová semínka, jako by svou zdvořilostí chtěla dosáhnout příznivé předpovědi. První jsem přišla na řadu já. Podle data mého narození zvažoval různé možnosti. Pak řekl: „Musím to dítě vidět na vlastní oči.“ To bylo nezvyklé, a když pro mě matka přišla, ve tváři se jí zračily obavy. Postrčila mě před věštce. Její prsty zaryté do mých ramen mě zároveň podpíraly i lekaly a věštec mě zatím pozorně zkoumal.

„Oči, ano. Uši, ano. Ta ústa!“ Pohlédl na maminku. „To není obyčejné dítě.“

Matka skrze stisknuté zuby pohoršeně sykla. Nic horšího nemohl věštec prohlásit.

„Musíme to ještě probrat,“ rozhodl. „Navrhuji, abychom se poradili s dohazovačkou. Souhlasíte?“

Někdo by mohl věštce podezírat, že z nás chce vymámit další peníze, a kvůli tomu se spojil s místní dohazovačkou, ale matka nezaváhala ani minutu. Měla takový strach — nebo snad sebedůvěru — že dokonce ani nepožádala otce o dovolení, jestli může utratit potřebný obnos.

„Přijďte prosím, jakmile se vám to bude hodit,“ odpověděla. „Budeme vás očekávat.“

Věštec odešel a my zůstaly celé zmatené. Toho večera matka skoro nepromluvila, dokonce se na mě ani nepodívala. Teta nevyprávěla žádné vtipy. Babička šla brzy spát, ale slyšela jsem, jak se modlí. Táta se strýcem se vydali na dlouhou procházku. I bratři vycítili všeobecnou stísněnost a byli celí zaražení.

Příštího rána vstaly ženy velmi časně. Upekly sladké koláče, navařily chryzantémový čaj a z příborníku vyndaly nádobí určené pro mimořádné příležitosti. Otec ani nešel na pole. Zůstal doma, aby mohl hosty přivítat. Takové výstřednosti svědčily o vážnosti situace. Ale ne dost na tom! Věštec s sebou ještě ke všemu nepřivedl madam Kao, místní dohazovačku, nýbrž madam Wang z Tchung-kchou, nejbohatší vesnice vévodství. Musím říct, že k nám zatím nikdy nevstoupila ani místní dohazovačka, protože na to byl čas ještě rok nebo dva, až bude Starší bratr hledat ženu nebo až se začne nějaká rodina zajímat o nevěstu pro syna, pak přijde na řadu Starší sestra. Když se tedy palankýn patřící madam Wang zastavil před naším domem, nijak nás to nepotěšilo. Shlížejíc z ženské světnice dolů, viděla jsem sousedy, jak vycházejí ven s otevřenou pusou. Otec se plazil po kolenou, znovu a znovu se dotýkaje čelem podlahy. Bylo mi ho líto. Jako všichni lidé narození v roce králíka byl i táta velmi úzkostlivý. Byl zvyklý nést odpovědnost za všechny členy domácnosti, ale tohle přesahovalo jeho zkušenosti. Strýc přešlapoval z jedné nohy na druhou, zatímco teta, obvykle tak vlídná a srdečná, stála vedle něho jako přimrazená. Ze své výhodné pozice jsem jasně viděla, co je vepsáno do všech tváří pode mnou: stalo se něco hrozného.

Jakmile vešli dovnitř, tiše jsem se přesunula ke schodišti, aby mi nic neuniklo. Madam Wang se posadila, podával se čaj a další občerstvení. Otcovy zdvořilostní fráze nebylo téměř slyšet. Však madam Wang nepřišla kvůli tomu, aby se bavila s jeho níže postavenou rodinou o bezvýznamných věcech. Chtěla vidět mne! Stejně jako včera mě zavolali dolů. Kráčela jsem po schodech do hlavního pokoje tak půvabně, jak to umí jen stvoření, kterému je teprve šest let a jehož chodidla jsou ještě velká a neforemná.

Rozhlédla jsem se po starších členech rodiny. Existují vypjaté okamžiky, které zapadnou časem do stínů nepaměti, ale já si vybavuji tváře svých blízkých do dneška. Babička zírala na své ruce složené v klíně. Její kůže byla tak jemná a tenká, že jsem viděla krev pulsující ve spáncích. Otec, který měl ve zvyku se často rozčilovat, vystrašeně mlčel. Strýc s tetou stáli u hlavního vchodu, báli se toho, co se stane, ale zároveň o to nechtěli přijít. Nejvíc mi ovšem utkvěl v mysli matčin obličej. Samozřejmě jsem jako dcera byla přesvědčena, že je hezká, ale tehdy jako bych její pravou podobu viděla poprvé. Vždycky jsem věděla, že se narodila v roce opice, ale nikdy dřív jsem si nevšimla, že její tvář nese tak lstivé a prohnané rysy. Pod vysedlými lícními kostmi číhalo něco prapůvodního a černé oči tajily něco úskočného. Něco... Ani teď to vlastně nedokážu popsat. Řekla bych, že z ní vyzařovalo cosi jako mužská chtivost.

Nařídili mi, abych se postavila před madam Wang. Její hedvábný kabátec byl to nejkrásnější, co jsem kdy viděla, ovšem dítě nemá vkus ani srovnání. Dnes bych ho označila za křiklavý, k ní jako vdově se vůbec nehodil, ovšem dohazovačka není žádná obyčejná ženská. Vede obchodní jednání s muži, stanovuje cenu nevěst, smlouvá o věnu a slouží jako prostřednice. Madam Wang se smála příliš hlučně a mluvila příliš úlisně. Poručila mi, ať postoupím dopředu, sevřela mě mezi koleny a prohlížela si mou tvář. V tom okamžiku jsem se změnila z neviditelné na velmi viditelnou.

Madam Wang si počínala mnohem důkladněji než věštec. Zmáčkla mi ušní lalůčky, položila ukazováčky na má spodní víčka a stáhla kůži dolů, musela jsem se podívat nahoru, dolů, napravo, nalevo, držela mě za obě tváře a kroutila mi hlavou dopředu a dozadu. Zkoumala mé paže drsnými stisky od ramen po zápěstí a pak mi položila ruce na boky. Bylo mi teprve šest, co se dá v té době říct o plodnosti? Nikdo ji však nezadržel. Pak ale přišlo něco úžasného. Zvedla se ze židle a řekla, ať si sednu na její místo. To by ale všichni považovali za neslušné! Podívala jsem se z matky na otce, aby mi poradili, jenomže ti tam stáli tupě jako dobytčata. Otcův obličej zešedl a mně bylo, jako bych ho slyšela: proč jen jsme ji nehodili do řeky hned, jak se narodila?

Madam Wang se nestala nejdůležitější dohazovačkou pro nic za nic, nečekala, až se ovce rozhodnou. Prostě mě zvedla a posadila na židli. Pak si přede mě klekla a stáhla mi boty i ponožky. A zase se nikdo neozval. Stejně jako předtím hlavou, teď zase otáčela mými chodidly sem tam a přejížděla mi nehtem po nártu nahoru a dolů.

Pak se zahleděla na věštce a kývla. Zase vstala a rázným pohybem ukazováku mě zvedla ze židle. Když se opět usadila, věštec si odkašlal.

„Vaše dcera nás staví do zvláštní situace,“ prohlásil. „Něco jsem zjistil už včera a madam Wang, která ji podrobila dalšímu zkoumání, je téhož názoru. Tvář vaší dcery je protáhlá a útlá jako rýžové zrnko. Její plné ušní lalůčky svědčí o šlechetnosti ducha. Ale nejdůležitější jsou její chodidla. Jejich klenba je vysoká, ale dosud ne plně vyvinutá. To znamená, máti, že počkáte s podvazováním ještě rok.“ Zvedl ruku na znamení, aby ho nikdo nepřerušoval, jako by to někoho napadlo. „V sedmi letech se ve vaší vesnici nezačíná, to vím, ale když se podíváte na svou dceru, myslím, že sami naznáte...“

Věštec Chu zaváhal. Babička k němu přisunula mísu mandarinek, aby si mohl uspořádat myšlenky. Vzal si, oloupal plod a slupku hodil na podlahu. S jedním dílkem před ústy pokračoval. „V šesti letech jsou kosti většinou ohebné a poddajné. Ale vaše dcera není na svůj věk přiměřeně vyspělá, vždyť vaši vesnici postihly těžké roky. Možná platí to samé také o ostatních dívkách ve vaší rodině. Nemáte se za co stydět!“

Až do té doby mě vůbec nenapadlo, že se má rodina nebo já sama od ostatních nějak lišíme.

Vložil si dílek mandarinky do úst, zamyšleně ho žvýkal a pak mluvil dál. „Ale nejde jen o to, že je vaše dcera kvůli hladomoru na svůj věk malá. Její chodidlo má mimořádně vysokou klenbu, pokud tedy teď přijmete správná opatření, bude mít nožky tak dokonalé, že jim v celém vévodství nebude rovno.“

Jsou lidé, kteří věštcům nedůvěřují. Domnívají se, že doporučují jen to, co vám zdravý rozum stejně napoví. Koneckonců podzim je nejvhodnější pro podvazování chodidel, jaro pro narození dítěte a pěkný kopec s jemným vánkem bude mít nejlepší feng šuej pro místo posledního odpočinku. Ale tento věštec ve mně odhalil něco, co dalo mému životu nový směr. Momentálně ovšem nebylo co slavit. V místnosti panovalo děsivé ticho a zase jsem cítila, že se děje něco mimořádného.

Vtom promluvila madam Wang. „Děvče je opravdu roztomilé, ale zlaté lilie znamenají v životě víc než hezká tvářička. Krásná tvář je darem nebes, ale drobounké nožky mohou vést k vyššímu společenskému postavení. Na tom se všichni shodneme. Záleží na otci, jak se rozhodne.“ Hleděla přímo na tátu, ale její slova poletující vzduchem byla určena matce. „Není na škodu zařídit dceři výhodný sňatek. Vysoce postavená rodina vám zajistí lepší styky, politicky i hospodářsky vás zaštítí a ještě zaplatí za nevěstu lepší cenu. Ať tak či tak, děkuji za vaši dnešní pohostinnost a štědrost,“ dodala, zdůrazňujíc chudobu našeho domova unaveným gestem. „Osud vám prostřednictvím dcery nabízí příležitost. Jestliže matka udělá, co je třeba, pak se toto bezvýznamné děvče může vdát do rodiny v Tchung-kchou.“

Tchung-kchou!

„To, co říkáte, zní neuvěřitelně,“ ozval se otec nesměle. „Ale naše rodina žije skromně. Nemůžeme si dovolit vaše služby.“

„Otče,“ odpověděla madam Wang přívětivě, „budou-li chodidla vaší dcery mít tvar, jaký si představuji já, pak se můžu spolehnout, že se mi štědře odmění ženichova rodina. Ani vy nepřijdete zkrátka, až vám zaplatí za nevěstu. Jak vidíte, celá věc je výhodná pro obě strany.“

Otec neodpověděl. Nikdy nevyprávěl, co se stalo na poli, nikdy nedal najevo své city, ale vzpomínám si na jednu zimu po období sucha, když jsme měli jen málo jídla do zásoby. Tenkrát nemohl nic dělat, ale přicházel domů s hořkými oddenky, z nichž matka s tetou připravovaly vývar. Možná mu teď také bleskla hlavou ta ponižující vzpomínka a napadlo ho, jak by cena, kterou za mě dostane, mohla rodině pomoct.

„Navíc jsem přesvědčena,“ pokračovala dohazovačka, „že by se vaše dcera hodila pro navázání vztahu lao-tchung...“

Znala jsem to slovo a věděla, co znamená. Svazek lao-tchung byl něčím docela jiným než vztah přísežného sesterství. Navazovaly ho dvě dívky z různých vesnic a trval po celý život, zatímco sesterství poutalo k sobě několik dívek, a když se provdaly, skončilo. Za svůj krátký život jsem se nikdy s lao-tchung nesetkala a nikdy jsem nepočítala s tím, že takový vztah navážu. Matka a teta měly ve svých rodných vesnicích přísežné sestry. Měla je i Starší sestra a babička, a tak jsem si myslela, že když všechno půjde normální cestou, budu je mít i já. Ale mít lao-tchung, to už bylo, panečku, něco! Měla jsem být nadšená, ale stejně jako ostatní v pokoji jsem stála jako ochromená. Tohle nebylo téma, které by se hodilo probírat v přítomnosti mužů. Celá situace byla tak výjimečná, že se otec přestal ovládat a vyhrkl: „Žádná z žen v naší rodině nikdy lao-tchung neměla!“

„Vaše rodina neměla mnoho věcí... až doposud,“ připomněla mu madam Wang vstávajíc ze židle. „Promluvte si o tom spolu, ale mějte na paměti — taková příležitost nepřestoupí váš práh každý den. Zase vás navštívím.“

Dohazovačka a věštec při odchodu slíbili, že budou můj vývoj sledovat. Já s matkou jsme vyšly po schodech nahoru. Sotva jsme vstoupily do ženské světnice, podívala se na mě se stejným výrazem jako dole v hlavní místnosti. Dřív než jsem stačila něco říct, vyťala mi pořádnou facku.

„Umíš si představit, jaké potíže způsobíš svému otci?“ zeptala se. Drsná výtka, ale ta facka byla pro štěstí a zaháněla zlé duchy. Když se to tak vezme, nic nezaručovalo, že se má chodidla změní ve zlaté lilie. Maminka se mohla dopustit stejné chyby jako její matka. Starší sestra sice dopadla při podvazování chodidel dobře, ale stát se mohlo cokoli. Místo obdivu se třeba budu stejně jako maminka potácet na ošklivých pahýlech a mávat rukama, abych udržela rovnováhu.

Tvář mě sice pálila, ale uvnitř jsem cítila štěstí. Tou fackou mně máma poprvé dala najevo svou lásku a musela jsem se kousat do rtů, abych se neusmívala.

Po zbytek dne se mnou nemluvila. Vrátila se dolů a tam si povídala s tetou, strýcem, otcem a babičkou. Strýc byl laskavý, ale jako druhorozený syn neměl v domě autoritu. Teta měla na zřeteli výhody, které mohly z nové situace plynout, jenomže jako manželka druhého syna, která navíc sama syna neporodila, zaujímala v domácnosti nejnižší postavení. Ani matčino slovo nic neplatilo, ale když dohazovačka mluvila, pochopila jsem, nač matka myslí. Všechna rozhodnutí v domě sice činí otec a babička, ale oba je možné ovlivnit. Třebaže dohazovaččino prohlášení bylo dobrou předzvěstí pro mě, pro otce znamenalo, že bude muset tvrdě pracovat, aby mi zajistil věno tolik potřebné pro výhodný sňatek. Kdyby však dohazovačce nevyhověl, ztratil by tvář nejen před svou vesnicí, ale před celým vévodstvím.

Nevím, jestli se tenkrát v názoru na můj další osud shodli, ale v mé mysli už nic nebylo takové jako dřív. Také budoucnost Spanilé luny se teď jevila jinak. Byla jsem o pár měsíců starší, ale rodinná rada rozhodla, že naše chodidla budou podvázána zároveň. Ačkoli jsem i nadále pracovala venku, víckrát jsem nešla s bratrem k řece. Už nikdy jsem na kůži nepocítila chlad ubíhající vody. Až do toho dne mě matka nikdy neuhodila, ale to se teď změnilo a v několika dalších letech mě bila mnohokrát. Co však bylo nejhorší, otec se na mě už nikdy nepodíval tak jako dřív, a když si večer zapálil dýmku, už nikdy mě nevzal na klín. V jediném okamžiku jsem se změnila z bezcenné holky v užitečného člena rodiny. Obvazy a střevíčky, které zhotovila matka pro oltář bohyně Kuan-Jin, byly odtud odstraněny a to samé platí o obvazech a střevíčkách Spanilé luny. Madam Wang nás začala navštěvovat pravidelně — vždycky ve vlastním palankýnu, vždycky mě prohlédla od hlavy k patě, vždycky mě podrobila výslechu o tom, jak pokračuje má domácí výuka. Rozhodně se ke mně nechovala nijak laskavě. Byla jsem pro ni jen prostředkem, jak přijít k dobrému výdělku.

V příštím roce začalo mé vzdělávání v ženské světnici doopravdy, ale stejně už jsem hodně věděla. Například že muži vcházejí do ženské světnice jen zřídka, že tyto prostory jsou určeny jen nám samotným, tady můžeme pracovat a sdělovat si své myšlenky. Věděla jsem, že téměř celý svůj život strávím v podobné místnosti. Věděla jsem, že rozdíl mezi nej, vnitřní sférou žen, a waj, vnější sférou mužů, je v konfuciánské společnosti hluboce zakořeněný. Ať je člověk bohatý nebo chudý, císař nebo otrok, uvnitř je svět žen a venku svět mužů. Žena by neměla překročit práh domu ani svými činy, ani svými myšlenkami. Pochopila jsem také, že naše životy jsou řízeny dvěma konfuciánskými ideály. Prvním je Trojí poslušnost: jako dcera buď poslušna svého otce, jako žena buď poslušna svého manžela a jako vdova buď poslušna svého syna. Druhým je Čtvero ctností, které vymezují ženino chování, její řeč, vystupování a zaměstnání: v chování buď cudná a poddajná, rozvážná a čestná; v řeči buď mírná a neodporuj; ve vystupování buď zdrženlivá a jemná; zabývej se ručními pracemi a vyšíváním a hleď, aby to, co vyjde z tvých rukou, bylo dokonalé. Pokud dívka z této cesty nezbloudí, stane se dobrou ženou.

Nyní se mé vzdělávání rozšířilo o praktické dovednosti. Učila jsem se, jak zacházet s jehlou, jakou barvu nití vybrat a jak docílit drobných a rovných stehů. To všechno bylo nesmírně důležité, protože Spanilá luna, Třetí sestra a já jsme začaly šít střevíce, které budeme nosit během dvouletého podvazování chodidel. Potřebovaly jsme jedny na den, speciální pantoflíčky na noc a několik párů přiléhavých ponožek. Pracovaly jsme postupně, takže jsme nejdříve zhotovily věci, které odpovídaly velikosti našich chodidel právě teď, a pak jsme přecházely k menším a menším rozměrům.

Nejúžasnější však bylo, že mě teta začala učit nu-šu. Tenkrát jsem netušila, proč se tolik věnuje právě mně. Bláhově jsem si to vysvětlovala tak, že když budu pilná já, přiměje to podle tety k větší horlivosti i Spanilou lunu, a když bude pilná ona, vdá se snad líp než její matka. Ale ve skutečnosti teta doufala, že když si osvojíme tajné písmo, budeme já a Spanilá luna jeho prostřednictvím navěky spojeny. Vůbec mě nenapadlo, že to povede ke konfliktu mezi tetou na straně jedné a matkou a babičkou na straně druhé. Nu-šu totiž neznaly a stejně jako ony byli negramotní otec a strýc, pokud se týkalo mužského písma.

Do té doby jsem mužské písmo ještě nespatřila, takže jsem neměla s čím srovnávat. Dnes však můžu říct, že mužské písmo je výrazné, každý znak snadno zapadá do čtverce, zatímco nu-šu připomíná komáří nohy nebo ptačí stopy v prachu. Na rozdíl od mužského písma nepředstavuje každý znak nu-šu jedno slovo. Naše znaky mají ve skutečnosti spíš fonetický charakter. V důsledku toho může jeden znak představovat všechna slova, která mají stejnou zvukovou podobu. Týž znak tedy může označovat dvojice slov jako bílý–býlí, pil–pyl nebo výška–vížka a teprve ze souvislosti lze určit správný význam. Člověk musí vyvinout velké úsilí, aby si výrok nevyložil mylně. Stejně jako má matka a babička, ani mnoho jiných žen se nu-šu nenaučilo, přesto znají ještě dnes některé písně a příběhy, které souzní s jeho typickým rytmem.

Teta mi vysvětlila zvláštní pravidla, jimiž se nu-šu řídí. Dají se jím psát dopisy, písně, vlastní životopisy, ponaučení o povinnostech ženy, modlitby k bohyni a samozřejmě také povídky. Píše se tuší a štětcem na papír nebo vějíř, ale může být i vyšité na kapesníček nebo vetkané do látky. Text se dá — a měl by se — zpěvavě deklamovat před obecenstvem, tedy před ostatními ženami a dívkami, ale stejně tak dobře si ho člověk může chránit jako poklad jen a jen pro sebe. Nejdůležitější jsou dvě zásady: muži se nikdy nesmějí dovědět o jeho existenci a žádným způsobem ho nesmějí ovlivnit.

A život šel dál, Spanilá luna a já jsme se každý den naučily něco nového, až přišly mé sedmé narozeniny a s nimi k nám opět zavítal věštec. Tentokrát měl před sebou úkol určit stejné datum pro tři dívky — Spanilou lunu, mě i Třetí sestru, která jediná z nás měla na podvázání chodidel ten správný věk. Dával si na čas, zkoumal našich osm znaků a po všech ceremoniích stanovil termín v našem vévodství běžný — dvacátý čtvrtý den osmého lunárního měsíce, kdy se všechny dívky, kterých se podvazování týká, modlí a přinášejí oběti Drobnonohé panně, bohyni, jejímž úkolem je na celý proces dohlížet.

Maminka s tetou pokračovaly v přípravách a tkaly další obinadla. Krmily nás nočky z červených fazolí, aby naše kosti byly stejně poddajné a naše chodidla stejně malá. Jak se určený den blížil, přišlo nás do horní světnice navštívit mnoho vesnických žen. Kamarádky Starší sestry nám přály štěstí, donesly sladkosti a blahopřály nám ke vstupu mezi ženy. Místnost naplňoval slavnostní ruch. Všichni byli šťastní, zpívali, smáli se a rozprávěli. Dnes vím, že o některých věcech nepadlo tenkrát ani slovo. Nikdo mi neřekl, že můžu umřít. Až teprve když jsem se odstěhovala do manželova domu, dověděla jsem se od tchyně, že v důsledku podvazování chodidel umírá jedna z deseti dívek nejen v našem vévodství, ale po celé Číně.

Věděla jsem jen, že podvázaná chodidla mi usnadní vstup do manželství a přiblíží mě tak k největší lásce a největší radosti, jaká může ženu potkat — k narození syna. Proto se mým cílem stal dokonalý tvar chodidel a ten charakterizovalo sedm výrazných znaků: chodidlo musí být malé, úzké, rovné, zašpičatělé, klenuté, voňavé a hebké. Ze všeho nejdůležitější je ideální délka, totiž sedm centimetrů. Teprve pak přijde na řadu tvar. Dokonalé chodidlo by mělo vypadat jako lotosové poupě, plná a kulatá pata a vpředu špička, takže celá váha spočívá na palci. V praxi to znamená, že prsty a nárt se musí zlomit a ohnout dospod tak, aby se prsty dotýkaly paty. Štěrbina mezi přední částí nohy a patou by měla být tak hluboká, aby se v jejím svislém záhybu ukryl velký keš. A když všechno dopadne tak, jak má, dočkám se zasloužené odměny — budu šťastná.

Když nadešlo ráno dvacátého čtvrtého dne osmého lunárního měsíce, obětovaly jsme Drobnonohé panně knedlíky z lepivé rýže a naše matky opět položily vlastnoručně vyrobené miniaturní střevíčky k sošce bohyně Kuan-Jin. Pak matka s tetou připravily kamenec, lék se svíravým účinkem, nůžky, jehly, nitě a speciální kleštičky na nehty. Rozmotaly lehce naškrobená obinadla o šířce deset centimetrů a délce deset metrů. Všechny ženy se shromáždily nahoře. Poslední dorazila Starší sestra s kbelíkem vařící vody, do níž byl přidán morušový kořen, drcené mandle, moč, byliny a oddenky. Já jako nejstarší jsem šla první a umínila jsem si, že všem ukážu, jak dovedu být statečná. Máma mně umyla nohy a potřela je kamencem. Ten měl tkáň stáhnout, aby se omezilo krvácení a hnisavý výtok. Ostříhala mi nehty, jak jen to šlo. Obinadla zatím nasákla připraveným roztokem; až na kůži uschnou, stáhnou nohu ještě víc. Pak uchopila konec obvazu, přiložila ho na můj nárt a obtočila kolem mých čtyř prstíků tak, aby se ohnuly pod chodidlo. Odtud pokračovala k patě a další smyčkou okolo kotníku zajistila a zpevnila obě první. Všechno její úsilí směřovalo k tomu, aby se spojením paty s prsty vytvořila štěrbina, ale palec zůstal volný a umožňoval chůzi. Stejný proces opakovala tak dlouho, dokud nespotřebovala všech deset metrů. Teta s babičkou se jí celou dobu dívaly přes rameno dohlížejíce, aby se bandáž ve smyčkách nekrabatila. Konec pevně přišila, aby obinadlo nepovolilo a já nechodila s uvolněnými prsty. Totéž udělala s mou druhou nohou.

Pak nastoupila teta se Spanilou lunou. Mezitím prohlásila Třetí sestra, že se chce napít vody, a sešla dolů. Když teta skončila, zavolala maminka sestru zpět, ale ta neodpovídala. Ještě před hodinou by mně nařídily, abych ji našla, ale od nynějška po celé další dva roky jsem nesměla sejít se schodů. Maminka s tetou prohledaly dům, a dokonce vyšly přede dveře. Chtěla jsem se rozběhnout k mřížovanému okénku a vykouknout ven, ale jak tlak na kosti sílil, rozlila se mými chodidly bolest, protože bandáž omezovala krevní oběh. Pohlédla jsem na Spanilou lunu. Obličej měla opravdu tak bledý, jak její jméno napovídalo. Po obou tvářích jí stékaly slzy.

Zvenku k nám doléhalo volání: „Třetí sestro, Třetí sestro!“

Babička se Starší sestrou vyhlédly mřížovaným oknem.

„Ajia,“ mumlala babička.

Starší sestra se otočila k nám. „Matka s tetou jsou u sousedů. Slyšíte, jak Třetí sestra ječí?“

Obě jsme zavrtěly hlavou.

„Matka vleče sestru po ulici,“ hlásila Starší sestra dál.

Teď už k nám dolehl sestřin vřískot „Ne, já nechci, já to nechci“ a do toho matčino spílání: „Nestojíš za nic! Jsi hanbou svých předků!“

Slova krutá, nikoli však neobvyklá, podobná se v naší vesnici ozývala den co den.

Konečně vhodily Třetí sestru do světnice; sotva dopadla na zem, hned se zase škrábala nahoru, utekla do kouta a tam se přikrčila.

„Musí to být, nemáš na vybranou,“ prohlásila matka, protože sestra horečně rejdila očima po pokoji hledajíc místo, kde by se mohla schovat. Byla v pasti a to, co ji čekalo, se nedalo ničím odvrátit. Blížily se k ní matka s tetou. Naposledy se pokusila proklouznout mezi jejich nataženými pažemi, ale Starší sestra ji zachytila. Třetí sestra měla teprve šest, ale bojovala a bránila se ze všech sil. Starší sestra, babička i teta ji držely a matka spěšně utahovala obinadlo. Třetí sestra celou tu dobu křičela. Několikrát se jí podařilo vysvobodit aspoň jednu ruku, ale zase ji přidržely zpátky. V jednu chvíli matčin tlak na chodidlo povolil, sestřina noha se vymrštila a dlouhý obvaz se rozmotal jak žonglérova stuha. My se Spanilou lunou jsme zděšeně přihlížely. Takhle by se členka naší rodiny chovat neměla. Ale nezbývalo nám než sedět a dívat se, protože od paty vzhůru probíhala našima nohama bolest ostrá jako dýka. Konečně matka splnila svůj úkol. Shodila sestřinu nohu na podlahu, vstala, zhnuseně shlédla na svou nejmladší dceru a vyplivla jediné slovo: „Bezcenná!“

Nyní budu psát o dalších minutách a týdnech, které se vzhledem k délce mého života můžou zdát bezvýznamné, ale mně tenkrát připadaly jako věčnost.

Matka se zadívala nejdřív na mě, protože jsem byla nejstarší. „Vstaň!“

Taková představa se úplně vymykala mému chápání. Má chodidla se třásla, pálila a naříkala. Ještě před chvílí jsem si byla jista svou odvahou, ale teď jsem jen s největším úsilím zadržovala slzy a bála se, abych se nezhroutila.

Také teta poklepala Spanilé luně na rameno: „Vstaň a projdi se.“

Třetí sestra ležela ještě stále na zemi a skučela.

Matka mě trhnutím zvedla ze židle. Slovo „bolest“ nestačí vystihnout, co jsem cítila. Jak jsem měla prsty stažené pod chodidlo, celou vahou jsem spočívala přímo na místě, kde se ohýbaly. Pokoušela jsem se udržet stabilitu přenesením váhy na paty. Když to matka uviděla, uhodila mě.

„Běž!“

Dělala jsem, co jsem mohla. Zatímco jsem se štrachala k oknu, zvedla matka na nohy Třetí sestru, přivlekla k ní Starší sestru a poručila jí: „Desetkrát s ní přejdi pokoj tam a zpátky.“ Pochopila jsem, co mě čeká, a nešlo mi to na rozum. Když teta, nejníže postavená osoba v domácnosti, viděla, co se děje, bez milosti uchopila za ruku svou dceru a zvedla ji ze židle. Po tvářích mi stékaly slzy, matka mě vláčela po ženské světnici sem a tam a já slyšela svůj vlastní nářek. Třetí sestra nepřestávala křičet a snažila se Starší sestře vykroutit. Babička jako nejvýznamnější osoba v domě měla na všechno jen dohlížet, ale teď uchopila Třetí sestru za druhou paži. Ty dvě byly mnohem silnější než Třetí sestra, takže ji sice fyzicky přemohly, ale její kvílení neustávalo. Jen Spanilá luna se ovládla a dokázala, že i přes své podřadné postavení umí být poslušnou dcerou.

Když jsme skončily svou desátou okružní pouť, nechaly nás matka, teta a babička o samotě. Všechny tři jsme byly mučivou bolestí téměř ochromeny a to naše zkouška teprve začala. Nemohly jsme nic sníst, ale i s prázdnými žaludky jsme zvracely. Konečně šli všichni spát. Jaká úleva lehnout si do postele! Už jenom dostat chodidla do stejné roviny jako ostatní tělo znamenalo ulehčení. Ale jak ubíhaly hodiny, přišlo nové trápení. Chodidla pálila, jako by se dotýkala rozžhaveného uhlí. Z úst nám vycházelo zvláštní úpění. Chudák Starší sestra spala s námi v pokoji, snažila se nás utišit pohádkami a soucitně nám připomínala, že skoro každá dívka v celé naší velké zemi musela projít stejným utrpením, jaké jsme podstoupily my, abychom se staly ženami, manželkami a matkami, které mají svou cenu.

Žádná z nás té noci nespala, ale jestli jsme první den zkusily dost, druhý byl dvakrát horší. Všechny tři jsme se pokoušely obinadla roztrhnout, ale podařilo se to jen Třetí sestře. Matka ji zbila na rukou i nohou, chodidla jí znovu podvázala a přinutila ji, aby za trest obešla místnost ještě desetkrát. Znovu a znovu jí lomcovala a dorážela na ni: „Chceš, aby z tebe byla snaška? Ještě je čas. Taková budoucnost by se ti líbila?“

Podobné hrozby jsme sice slýchaly pořád, ale žádnou snašku jsme ještě nikdy neviděly. Pchu-wej bylo příliš chudobné, aby si člověk vzal k sobě nechtěné vzpurné děvče s velkými chodidly; ovšem liščí přízrak se nám taky nikdy neukázal, a přece jsme věřily, že existuje. Tak matka vyhrožovala a Třetí sestra se zatím podvolila.

Čtvrtého dne jsme ponořily podvázaná chodidla do horké vody. Maminka a teta nám sundaly obinadla, prohlédly nehty, odřezaly zatvrdliny, seškrábaly odumřelou kůži, potřely chodidla kamencem a navoněly je, aby potlačily pach zahnívajícího masa. Pak nám znovu podvázaly nohy čistými obinadly a ještě pevněji je utáhly. Každý den totéž a každý čtvrtý den totéž, každé dva týdny nový pár střevíců, pokaždé menší a menší. Navštěvovaly nás sousedky a opět přinášely nočky z červených fazolí v naději, že nám rychleji změknou kosti, nebo nosily čili papričky s tím, že naše chodidla přejmou jejich štíhlý špičatý tvar. Přítelkyně Starší sestry přicházely s dárečky, které pomáhaly překonat dobu podvazování jim. „Okusuj špičku mého kaligrafického štětce. Pak budou tvá chodidla stejně útlá a jemná.“ Nebo: „Jez tyhle vodní oříšky, díky nim neztloustneš.“

V ženské světnici zavládla tuhá kázeň. Místo svých obvyklých povinností jsme chodily kolem místnosti. Matka s tetou nám každý den přidávaly další kolečka a ke spolupráci byla přizvána také babička. Když se cítila unavená, lehla si na postel a odtud vydávala příkazy. Když jí bylo zima, vzala si další přikrývku. Jak se dny krátily a světla ubývalo, i její slova zněla úsečněji a nevlídněji, až nakonec sotva promluvila; přitom však nespouštěla Třetí sestru z očí, aby ji aspoň pohledem přiměla k další chůzi.

Pokud jde o nás, bolest neustupovala. A jak by mohla? Ale zato se nám dostalo toho nejdůležitějšího ponaučení: jsme ženy, a to, že musíme poslouchat, je jen pro naše dobro. Už v prvních týdnech se začal rýsovat obraz toho, jaké ženy z nás vyrostou. Spanilá luna bude za všech okolností krásná a vyrovnaná. Z Třetí sestry bude ufňukaná manželka, zahořklá kvůli svému osudu a nevděčná za dary, kterých se jí dostalo. A já — údajně tak výjimečná — přijmu bez reptání svůj úděl.

Jednoho dne jsem konala obvyklou obchůzku po místnosti, když tu jsem uslyšela křupnutí. Jeden z mých prstů se zlomil. Myslela jsem, že se ten zvuk ozval kdesi uvnitř, v mém těle, ale byl tak zřetelný, že ho zaznamenaly i všechny obyvatelky ženské světnice. Matka se na mě zadívala. „Hni sebou! Konečně nějaký pokrok!“ Při chůzi jsem se celá třásla. Do setmění bylo všech osm prstů zlomených, ale zastavit jsem se nesměla. Při každém kroku jsem dolehla celou vahou na zlomeniny. Cítila jsem, jak jsou najednou prsty ve střevících volné. Nově vytvořený prostor, kde byl předtím kloub, vyplnila rosolovitá hmota a nesmírné utrpení se ještě vystupňovalo. Mrazivé počasí nestačilo umrtvit nesnesitelnou bolest, která zmítala mým tělem. Ale matce to nestačilo. Ještě v noci poslala bratra k řece, aby tam nařezal rákos. Další dva dny mě šlehala zezadu po nohách, aby mě donutila k chůzi. V den, kdy obinadla znovu odmotala, jsem si jako obvykle máčela chodidla a podstupovala masáž, jejímž cílem bylo dát kůstkám nový tvar. Tato procedura překonávala všechno, co jsem do té doby vytrpěla. Máma táhla uvolněné kosti dozadu a vzhůru směrem ke spodní části chodidla. Nikdy jindy jsem si její mateřskou lásku neuvědomila tak jasně.

„Skutečná dáma nedovolí, aby jí do života vstoupila ošklivost,“ opakovala pořád dokola, abych si její slova vryla do mozku. „Jen skrze bolest dosáhneme krásy. Jen skrze utrpení dojdeš klidu. Já tě obvazuju, já tě spoutávám, ale tvá bude odměna.“

Prsty Spanilé luny se zlomily za pár dní, jen kosti Třetí sestry odolávaly. Matka opět poslala bratra ven. Tentokrát potřebovala kamínky, aby je přitáhla k sestřiným prstům a zvýšila tlak. Už jsem řekla, že sestra vzdorovala, ale teď se její pláč rozléhal ještě hlasitěji než dřív, pokud to vůbec bylo možné. My se Spanilou lunou jsme ji podezřívaly, že chce na sebe upoutat pozornost, protože matka věnovala skoro veškeré úsilí mně. Jenže ve dnech, kdy nám obinadla sundávaly, jsme pozorovaly, že mezi našimi chodidly a chodidly Třetí sestry je rozdíl. Ano, i našimi obvazy prosakovala krev a hnis, ale její tělní tekutiny vydávaly teď jiný pach. A zatímco naše pokožka nabývala smrtelné bledosti, pokožka Třetí sestry se leskla jako růžový květ.

Madam Wang nás opět navštívila. Zkontrolovala matčinu práci a doporučila vařit čaj z bylin, které pomáhají od bolesti. Ochutnala jsem ten hořký nápoj, teprve když napadl sníh a mé nártové kosti popraskaly. Omámená bolestí a bylinami jsem sotva vnímala, že se stav Třetí sestry náhle zhoršil. Celá hořela, uslzené oči jí zářily horečnatou nepříčetností a její kulatá tvář nabývala ostré hrany. Když matka s tetou sešly dolů, aby přichystaly oběd, Starší sestra se nad ní smilovala a dovolila jí lehnout si na postel. My se Spanilou lunou jsme na chvíli přestaly chodit sem tam. Bály jsme se, aby nás nepřistihly, že sedíme, postavily jsme se tedy vedle ní. Starší sestra jí třela nohy doufajíc, že se malé uleví. Ale teď uprostřed zimy jsme nosily oblečení se silným vatováním. Starší sestra tedy s naší pomocí vyhrnula Třetí sestře nohavici až ke kolenu, aby jí lýtko mohla namasírovat přímo. A tehdy jsme uviděly na její kůži výrazné rudé pruhy — vystupovaly zpod obinadla, plazily se vzhůru a mizely pod kalhotami. Zadívaly jsme se na sebe a rychle obnažily druhou nohu. Vypadala stejně.

Starší sestra sešla dolů. Jestliže řekne, co jsme zjistily, bude se muset přiznat, že porušila své povinnosti. Napínaly jsme uši, kdy uslyšíme facku. Ale nic, místo toho matka s tetou spěchaly po schodech nahoru. Zastavily se na odpočívadle a rozhlédly se po místnosti: Třetí sestra, nožky odkryté, zírala na strop, my dvě jsme pokorně očekávaly trest a babička usnula pod svými přikrývkami. Teta přelétla celou scénu jediným pohledem a šla vařit vodu.

Maminka se vydala k posteli. Nevzala si hůlku, takže hopkala přes pokoj jako pták se zlomenými křídly a právě tak jako on nebyla schopna svému dítěti pomoct. Jakmile se teta vrátila, začala matka odmotávat obinadlo. Pokojem se šířil odporný puch. Teta si ucpávala nos. Ačkoli sněžilo, Starší sestra strhla rýžový papír přikrývající okno, aby vyvětrala. Konečně byla chodidla zbavena bandáže. Pokrýval je tmavě zelený hnis a krev se srážela na hnědavé zahnívající bláto. Posadily jsme Třetí sestru na postel a ponořily její chodidla do mísy s vodou, nad níž se vznášela pára. Skoro o sobě nevěděla, takže ani nevykřikla.

Najednou nabyly všechny sestřiny nářky z uplynulých týdnů nového významu. Věděla snad od prvního dne, že by se mohlo stát něco hrozného? Proto se tak bránila? Dopustila se máma ve spěchu nějaké strašné chyby? Zavinily otravu krve zkrabatělá obinadla? Byla sestra podvyživená, a proto zesláblá, jak to tvrdila madam Wang o mně? Co spáchala ve svém minulém životě, že ji stihl takový trest?

Maminka drhla sestřina chodidla ve snaze zbavit je infekce. Třetí sestra omdlela. Voda v nádobě ztmavla ošklivým výtokem z ran. Nakonec matka vytáhla z vědra zlomené pahýly a osušila je.

„Matko,“ zavolala na tchyni, „vy máte víc zkušeností než já. Prosím pomozte mi.“

Ale babička se pod svými přikrývkami ani nepohnula. Máma s tetou se nemohly domluvit, co dál.

„Měly bychom nechat chodidla volná, aby k nim měl přístup čerstvý vzduch,“ navrhla matka.

„Sama víš, že to by bylo to nejhorší,“ mínila teta. „Mnoho kostí má zlomených, když je nepodvážeš, už nikdy pořádně nesrostou. Bude z ní mrzák. Nikdo si ji nevezme.“

„Raději bych ji pohřbívala neprovdanou, než abych ji navždy ztratila!“

„Ale pak by žila marně, neměla by žádnou cenu,“ přesvědčovala ji teta. „Mateřská láska ti říká, že by neměla žádnou budoucnost.“

Zatímco se hádaly, Třetí sestra ležela bez hnutí. Nakonec jí natřely nohy kamencem a znovu zavázaly. I na druhý den padal sníh a sestře bylo hůř. Třebaže jsme nebyli bohatí, vydal se táta do sněhové bouře, aby přivedl vesnického lékaře. Ten sestru prohlédl a zavrtěl hlavou. Tenkrát jsem viděla poprvé ten pohyb, který svědčí o naší bezmoci. Marně se snažíme zastavit milovanou bytost, která odchází do světa duchů. Člověk se může rvát, ale jakmile ho jednou smrt dostane do svých spárů, není mu pomoci. Tváří v tvář věčnosti stojíme bezbranní. Lékař nám nabídl, že připraví obklad a byliny na čaj, ale byl to hodný, poctivý člověk a naši situaci chápal.

„Tohle můžu pro vaši holčičku udělat,“ důvěrně sdělil otci, „jinak ale vydáte své peníze na beznadějný případ.“

Tím však špatné zprávy toho dne neskončily. Zatímco jsme se doktorovi ukláněli až k zemi, rozhlédl se po místnosti a uviděl babičku ležící pod přikrývkami. Přistoupil k ní, dotkl se jejího čela a zkoumal puls, který odměřoval její čchi. Obrátil se k otci. „Vaše ctěná matka je těžce nemocná. Proč jste mi to neřekl?“

Jak měl táta odpovědět a neztratit přitom tvář? Byl hodným synem, jenomže takové věci spadaly do domácí sféry. Ale i tak, babiččina spokojenost byla jeho nejdůležitější synovskou starostí. Zatímco on a jeho bratr seděli dole, pokuřovali a čekali, až skončí zima, nahoře propadli dva lidé prokletí nadpřirozených sil.

A tak se před naší rodinou znovu vyrojily otázky. Vynaložilo se příliš mnoho času na bezcenné holky a zatím uznávaná a vážená žena v domě strádala? Vyčerpala snad babička vším tím chozením s Třetí sestrou tam a zpět své vlastní kroky, které jí byly na této zemi vyměřeny? Potlačila snad babička, unavená nářkem Třetí sestry, své čchi, aby se zbavila toho rozčilujícího rámusu? Nebo snad nadpřirozené síly, které si přišly pro Třetí sestru, podlehly pokušení uchvátit další kořist?

Zatímco v posledních týdnech se všechno točilo kolem Třetí sestry, teď se pozornost celé rodiny přesunula na babičku. Otec se strýcem od ní odcházeli pouze tehdy, když si chtěli zakouřit, najíst se nebo si ulevit. Teta převzala všechny domácí povinnosti, vařila, prala a o všechny se starala. Mámu jsem nikdy neviděla spát. Jako první snacha měla v životě dva hlavní úkoly: rodit syny — pokračovatele rodu a pečovat o tchyni. Jejím úkolem bylo hlídat babiččino zdraví pozorněji. Místo toho měla hlavu plnou nadějí, že najdu toho pravého manžela, a všechnu svou pozornost soustředila na mě a mou šťastnou budoucnost. Teď tedy s krajním úsilím napravovala svou dřívější nedbalost: vykonávala všechny předepsané obřady, obětovala bohům a našim předkům, modlila se a prozpěvovala nábožné písně, ba dokonce připravovala polévku ze své vlastní krve, jen aby vrátila babičce ztracenou životní sílu.

Protože se všichni zabývali babičkou, dostaly jsme, Spanilá luna a já, za úkol dávat pozor na Třetí sestru. Bylo nám teprve sedm a neměly jsme ponětí, jakými slovy nebo skutky bychom jí mohly ulevit. Trpěla strašně, ale v životě jsem se později setkala ještě s mnohem horším strádáním. Zemřela o čtyři dny později v útrapách a bolestech příliš krutých pro tak krátký život. Den po ní zemřela i babička, ale tu nikdo trpět neviděl. Jen se choulila do menšího a menšího klubíčka jako housenka pod podzimním příkrovem listí.

Půda byla příliš tvrdá, než aby se mohl konat pohřeb. Za babičkou přišly dvě zbylé přísežné sestry, přezpívaly smuteční písně, zahalily tělo do mušelínu a oblékly ji pro život na onom světě. Byla stará a žila dlouho, proto měl její posmrtný oděv mnoho vrstev, zatímco sestřin jenom šest. Třetí sestra neměla na tomto světě mnoho šatů, aby se zahřála, ani mnoho přátel, se kterými by se po smrti sešla. Musela se spokojit s letními a zimními šaty, které jsme už před ní nosily Starší sestra a já. Babička s Třetí sestrou strávily zbytek zimy pod sněhovým rubášem.

Řekla bych, že v období od babiččiny a sestřiny smrti do jejich pohřbu se v ženské světnici leccos změnilo. Ach ano, ještě pořád jsme chodily po pokoji sem a tam. Ještě pořád jsme si každé čtyři dny máčely chodidla a vždy po dvou týdnech obouvaly menší střevíčky. Ale od té doby si nás máma s tetou mnohem víc hleděly. I my jsme si dávaly pozor, nevzpíraly jsme se a nestěžovaly si. Při každé koupeli nohou jsme stejně jako matka a teta fascinovaně zíraly na hnis a krev. Večer po koupeli nás konečně nechávaly o samotě a ráno, než jsme začaly chodit, kontrolovala Starší sestra, jestli se u nás neobjevují příznaky infekce.

Často se ve vzpomínkám vracím k těm prvním měsícům podvazování. Vybavuji si, jak matka, teta, babička a dokonce i Starší sestra opakovaly přísloví, která nám měla dodat odvahu. Jedno z nich znělo: „Když sis vzal slepici, zůstaň se slepicí; když sis vzala kohouta, zůstaň s kohoutem.“ Kolikrát jen jsem ta slova slyšela, ale jejich význam jsem vůbec nechápala. Rozměr mých chodidel rozhodoval o tom, jak dobře či špatně se vdám. Malá chodidla budou pro mé příští příbuzné z manželovy strany důkazem, že jsem ukázněná a dokážu snášet nejen porodní bolesti, ale i všechny rány, které mi osud připraví. Malá chodidla dosvědčí, že jsem byla poslušnou dcerou své původní rodiny, zvláště pak své matky, a tím udělám dobrý dojem na svou budoucí tchyni. Střevíčky, které jsem vyšila, ukážou manželově rodině, jak jsem šikovná na domácí práce. A třebaže jsem o tom tenkrát neměla ani tušení, mé drobné nožky budou okouzlovat mého manžela v těch nejintimnějších okamžicích. Touha dívat se na ně a hýčkat je v rukou nezeslábla ani léty společného života, ani tehdy, když jsem porodila pět dětí, ba ani tehdy, kdy mé tělo už dávno nesvádělo k milování.

Vějíř

Od začátku podvazování našich chodidel uplynulo šest měsíců, od babiččiny a sestřiny smrti dva. Sníh roztál, půda změkla a babička i Třetí sestra mohly být pohřbeny. V životě lidí z kmene Jao — vlastně ne, v životě všech Číňanů — jsou nejnákladnější tři události: narození, svatba a smrt. Každý z nás si přeje, aby se narodil do dobré rodiny, uzavřel dobré manželství, měl lehkou smrt a pěkný pohřeb. Jenomže právě ty tři události bývají ovlivněny osudem a okolnostmi víc než kterékoli jiné. Babička byla hlavou rodiny a vedla příkladný život, kdežto má mladší sestra ještě ničeho nedosáhla. Táta a strýc dali dohromady všechny naše peníze a zaplatili rakvářovi v Šang-ťiang-sü, aby zhotovil pořádnou rakev pro babičku, a truhličku pro Třetí sestru vyrobili sami. Zase přišly babiččiny přísežné sestry a konečně jsme vystrojili pohřeb.

Znovu jsem si uvědomila, jak jsme chudí. Kdybychom měli víc peněz, možná by táta postavil na babiččinu počest vdovský oblouk. Možná by požádal věštce, aby našel příhodné místo, které je pro hrob nejlepší, možná by najal palankýn pro dceru a neteř, které ještě nemohly pořádně chodit. Ale na takové věci neměl, a tak nás maminka a teta nesly ke hrobu na zádech. Náš skromný průvod došel k místu nedaleko domu, kde jsme měli pronajatý pozemek. Táta se strýcem se nepřestávali třikrát za sebou klanět. Matka si lehla na navršenou zem a prosila za odpuštění. Zapálili jsme papírové peníze, ale smuteční hosté nedostali nic než cukroví.

Ačkoli babička neuměla číst nu-šu, ještě stále schovávala svatební knížky třetího dne, které kdysi dávno dostala darem. Spolu s ostatními poklady je její dvě poslední přísežné sestry srovnaly na hromádku a spálily, aby ji zápis provázel na onen svět. Společně odříkávaly: „Doufáme, že se setkáš s našimi ostatními přísežnými sestrami. Vy tři budete šťastné. Nezapomeňte na nás. I když je kořen lotosu podťatý, oddenky nás spojují dál, taková je síla a pevnost našeho vztahu.“ O Třetí sestře nepadlo jediné slovo. Ani starší bratr pro ni neměl žádný vzkaz. A protože ona sama nezanechala nic, teta, Starší sestra, Spanilá luna a já jsme napsaly vzkazy v nu-šu, abychom ji představily našim předkům, a když lidé odešli, také jsme zápisy spálily.

Tříleté období smutku za babičku sice teprve začalo, ale život šel dál. Nejtrýznivější část podvazování jsem měla za sebou. Matka už mě tolik nebila a bolest pomalu ustupovala. Teď jsme byly se Spanilou lunou nejšťastnější, když jsme, s chodidly zformovanými do nového tvaru, mohly sedět. Brzy ráno jsme pod dohledem Starší sestry procvičovaly nové stehy, pak mě maminka učila spřádat bavlnu a odpoledne jsme tkaly. Spanilá luna se svou matkou dělaly to samé, ale v opačném pořadí. K večeru jsme se věnovaly studiu nu-šu — teta nás trpělivě a s humorem učila jednoduché výrazy.

Jedenáctileté Starší sestře skončila povinnost pečovat o podvázané nohy Třetí sestry, a tak se znovu začala zdokonalovat v ženských dovednostech. Madam Kao, místní dohazovačka, teď přicházívala pravidelně, aby dojednala příbuzenskou smlouvu, první z pěti stupňů, které povedou k sňatkům staršího bratra i sestry. Bratrovi našla madam Kao ve své rodné vesnici Kao-ťia dívku z rodiny, která na tom byla podobně jako naše. Pro budoucí snachu to byla výhoda, protože madam Kao se mezi oběma vesnicemi pohybovala kvůli svým obchodům tak často, že dopisy v nu-šu chodily pravidelně tam a zpátky. A kromě toho z Kao-ťia pocházela také teta, mohla se tedy od nynějška stýkat se svou rodinou daleko častěji. Měla z toho takovou radost, že se věčně usmívala a prostorná jeskyně její roztažené pusy předváděla všem její rozeklaný chrup.

Starší sestra, o níž všichni známí tvrdili, že je hezká a tichá, se měla provdat do jedné lepší rodiny ve vesnici kdesi daleko od Ke-tchanu. Doslechli jsme se, že ji po sňatku nebudeme vídat tak často, jak bychom chtěli, ale do svatby s námi stejně zůstane ještě šest let a pak další dva až tři roky, než nás opustí nadobro. V našem vévodství, jak známo, dodržujeme zvyk puluo fu-ťia, což znamená, že se žena usadí v manželově domě natrvalo teprve tehdy, až otěhotní.

Madam Kao neměla s madam Wang vůbec nic společného. Nejlíp by jí seděl přídomek „neotesaná“. Kde madam Wang nosila hedvábí, tam si madam Kao navlékla doma spředenou bavlnu. Kde se slova madam Wang rozplývala jako husí sádlo, tam zněly výroky madam Kao drsně jak štěkot vesnického psa. Pokaždé vpadla do ženské světnice, usadila se na židli a chtěla vidět nohy všech děvčat z domu. Starší sestra a Spanilá luna jí pochopitelně hned vyhověly, ale moje chodidla přece kontrolovala madam Wang! Přesto mi máma nařídila, abych poslechla také. A ty její řeči! „Štěrbina je akorát tak hluboká jako záhyby, který má holka uvnitř. Šťastnej chlap, kterej ji dostane.“ Nebo „Tadle pata stočená do pytlíku a přední část chodidla, která trčí ven, ty budou manželovi připomínat jeho ptáka. Ten šťastlivec nebude mít v hlavě celej den nic jinýho než šukání.“ Tenkrát jsem jí vůbec nerozuměla, ale později, když jsem všechno pochopila, připadalo mi trapné, že říkala takové věci před mámou a tetou. Jenže ony se smály spolu s ní, a tak jsme se přidávaly i my tři, i když jsme o významu toho, co slyšíme, neměly ani ponětí.

Téhož roku osmý den čtvrtého lunárního měsíce se v Den býčích zápasů u nás sešly nerozlučné kamarádky Starší sestry. Všech pět dívek už předvádělo, jak si v budoucnu povedou v domácnosti: Prodaly rýži, kterou dostaly od své rodiny, když uzavíraly sesterské vztahy, a z výdělku financovaly oslavy. Každá z nich přinesla něco k jídlu — rýžovou polévku s nudlemi, řepné listy s nakládanými vejci, prasečí nožky v čili omáčce, zavařené dlouhé fazole a sladké rýžové koláče. Společně ještě připravily další pokrmy, vyválely noky, uvařily je v páře a namáčely do sójové omáčky smíchané s citronovou šťávou a čili olejem. Hodovaly, chichotaly se a vyprávěly nu-šu příběhy jako třeba o San-kovi: dcera bohatého otce zůstane věrná svému chudému manželovi, po mnoha útrapách dojde jejich věrnost odměny a stanou se mandaríny. Nebo O začarovaném kaprovi: ryba se promění v krásnou mladou ženu, ta se zamiluje do nadaného studenta a nakonec vyjde najevo její pravá podoba.

Ale ze všech nejraději měly Příběh o ženě a jejích třech bratrech. Neznaly ho celý, a místo aby požádaly mámu, která znala nazpaměť celé pasáže, aby předříkávala, loudily na tetě, aby je dějem provázela ona. My se Spanilou lunou jsme taky začaly tetu prosit, protože tento oblíbený příběh ze skutečného života — tragický a ponurý, ale zároveň zábavný — nám dával příležitost vyzkoušet si deklamaci, která k nu-šu nerozlučně patřila. Jedna z tetiných přísežných sester vyšila pro ni příběh na kapesník. Teď ho tedy teta vyňala a pečlivě rozložila. Spanilá luna a já jsme si přisedly k ní, abychom mohly vyšité znaky při přednesu sledovat.

„Byla jednou jedna žena a ta měla tři bratry,“ začala teta. „Každý z nich měl ženu, jen sestra zůstávala pořád svobodná. Byla sice počestná a pracovitá, ale bratři jí nedali žádné věno. Jaké to neštěstí ji postihlo! Co jí zbývá?“

Matčin hlas odpověděl: „Tolik se trápí, že jde do zahrady a oběsí se na stromě.“

A my ostatní jsme sborem pokračovaly. „Nejstarší bratr se prochází po zahradě a tváří se, že ji nevidí. Druhý bratr se prochází po zahradě, jako by nevěděl, že je mrtvá. Spatří ji třetí bratr, dá se do pláče a odnese tělo do domu.“

Maminka na mě pohlédla z druhé strany pokoje a přistihla mě, jak se na ni upřeně dívám. Usmála se; možná ji potěšilo, že hltám každé slovo.

Teta se opět vrátila na začátek. „Byla jednou jedna žena a ta měla tři bratry. Když zemřela, nikdo se nechtěl postarat o tělo. I když byla počestná a pracovitá, bratři jí neposloužili. Jak kruté! Co se stalo dál?“

„Jako si jí nevšímali, dokud žila, tak si jí nevšímají ani po smrti, dokud její tělo nezačne zapáchat,“ prozpěvovala matka.

A my dívky jsme přednášely sborem: „Nejstarší bratr přikryje tělo kusem látky. Druhý bratr přidá dva kusy. Třetí bratr ji zahrne spoustou šatstva, aby jí na onom světě bylo teplo.“

„Byla jednou jedna žena a ta měla tři bratry,“ pokračovala teta. „Teď, když byla oblečena tak, jak se patřilo pro budoucí život její duše, bratrům bylo líto peněz za rakev. Byla sice počestná a pracovitá, bratry však přemohla lakota. Jak nespravedlivé! Dojde někdy klidu?“

„Sama samotinká,“ deklamovala matka, „chystá se, že její duch přijde na zem strašit.“

Teta ukazovala prstem z jednoho znaku na druhý a my jsme ji sledovaly, i když jsme většinu znaků rozeznávaly s obtížemi. „Nejstarší bratr praví: ,Není třeba, abychom ji pohřbili v rakvi, takhle je jí dobře.‘ Druhý bratr praví: ,Můžeme ji dát do té staré truhly v kůlně.‘ Třetí bratr praví: ,Toto jsou všechny mé peníze. Půjdu a koupím rakev.‘“

Jak jsme se blížily ke konci, rytmus příběhu se změnil. Teta prozpěvovala: „Byla jednou jedna žena a ta měla tři bratry. Zatím si vždycky nějak poradili, ale co bude s jejich sestrou dál? Nejstarší bratr — skrblík, druhý bratr — necita; jen láska třetího bratra ve zkoušce obstála.“

Ostatní nechaly mě a Spanilou lunu, abychom příběh dokončily. „Nejstarší bratr praví — pochovejme ji tady u bizoní stezky...“ (To by znamenalo, že po ní budou lidé věčně šlapat.) „Druhý bratr praví — pochovejme ji pod mostem...“ (To by znamenalo, že ji voda odnese.) Ale třetí bratr, jehož dobré srdce je plné lásky, praví — pochováme ji za domem, tak na ni nikdo nezapomene. A tak sestra, která za života strádala, došla na onom světě velkého štěstí.“

Měla jsem ten příběh moc ráda. Bavilo mě prozpěvovat s maminkou a ostatními, a co babička se sestrou zemřely, chápala jsem jeho poslání lépe než dřív. Ukázal mi, že se hodnota dívky či ženy mění, a poučil mě, jak zacházet s milovaným člověkem, když umře: jak nakládat s tělem mrtvého, jaké připravit oblečení a kde má být člověk pohřben. Moje rodina se snažila tato pravidla dodržovat, seč jí síly stačily, a až se jednou i já stanu manželkou a matkou, budu si počínat stejně.

Nazítří po Dni býčích zápasů se madam Wang vrátila. Její návštěvy jsem čím dál víc nenáviděla, protože vnášely do naší domácnosti úzkost. No jistě, každý měl radost, že Starší sestra má, pokud se manželství týče, dobré vyhlídky. No jistě, každý se těšil, že se Starší bratr ožení a do našeho domu přibude první snacha. Jenže jsme nedávno uspořádali dva pohřby, a — city stranou — podobné smutné i šťastné události znamenaly hlavně výdaje za dva pohřby a dvě nadcházející svatby. Nátlak, abych se výhodně provdala, začal nabývat hrozivějších obrysů. Šlo nám o přežití.

Madam Wang vystoupila nahoru do ženské světnice, zdvořile si prohlédla výšivky Starší sestry, pochválila, jak jsou pěkné, a usadila se na židli zády k mřížkovému oknu. Vůbec se na mě nepodívala. Matka, která ještě úplně nepřivykla svému novému postavení nejváženější ženy v domě, pokynula tetě, ať přinese čaj. Madam Wang zatím mluvila o počasí, o přípravách na blížící se chrámové trhy a o zboží, které přivezly po řece lodě z Kuej-linu. Ale jakmile teta nalila čaj, dala se madam Wang do práce.

„Vážená máti,“ začala, „posledně jsme probírali možnosti, které se otevírají před vaší dcerou. Vypadá to, že se opravdu přivdá do jedné bohaté rodiny ve vesnici Tchung-kchou.“ Důvěrně se předklonila: „Už jsem podnikla nějaké kroky. Za pár let navštívím vás i vašeho manžela, abychom uzavřeli svatební smlouvu.“ Zase se napřímila a odkašlala si. „Ale dnes jsem tady kvůli jiné dohodě. Možná si vzpomenete na naše první setkání. Už tehdy jsem rozpoznala, že by se vaše Lilie mohla stát lao-tchung.“ Madam Wang se odmlčela, abychom si uvědomily dosah jejích slov, a pak pokračovala. „Tchung-kchou je odtud čtyřicet pět minut chůze. Většina rodin tam patří do klanu Lu. A právě v tomto klanu je lao-tchung, která by se k Lilii hodila. Jmenuje se Sněžný kvítek.“

Jakmile položila matka první otázku, všem v místnosti bylo jasné, že si nejen dobře pamatuje, co madam Wang při své první návštěvě navrhovala, ale že o tom od té doby hodně přemýšlela a leccos plánovala.

„A co osm znaků?“ zeptala se roztomile. Ale ani ten sladký tón nestačil zakrýt její rozhodnost. „Dokud nevíme, jestli se osm znaků úplně shoduje, nevidím k takovému spojení žádný důvod.“

„Matko, nebyla bych dnes tady, kdybych si osm znaků neověřila,“ odpověděla madam Wang klidně. „Lilie i Sněžný kvítek se narodily v roce koně ve stejném měsíci, a pokud obě matky nelhaly, ve stejný den a hodinu. Obě mají stejný počet bratrů a sester, obě se narodily jako třetí dítě —“

„Ale —“

Madam Wang zvedla ruku, aby matku zarazila. „Zodpovím tvou otázku dřív, než ji vyslovíš. Ano, třetí dcera Luovy rodiny už se také odebrala ke svým předkům. Na okolnostech nezáleží. Nikdo nevzpomíná rád na smrt dítěte, natož když jde o jeho vlastní dceru.“ Upřeně se na matku zadívala, jako by ji chtěla odradit od dalších připomínek. Když máma uhnula očima, madam Wang pokračovala. „Lilie a Sněžný kvítek jsou stejně vysoké, stejně krásné, a co je nejdůležitější, podvazování jejich chodidel začalo týž den. Ovšem pradědeček Sněžného kvítku byl ťin-š úředníkem, takže společenské a ekonomické postavení dívek se liší.“ Madam Wang nám nemusela vysvětlovat, že když má rodina mezi svými předky dvorského radu, musí mít dobré styky a velké bohatství. „Zdá se však, že matce Sněžného kvítku tato nesrovnalost nevadí, protože i tak mají děvčata mnoho společného.“

Matka klidně přikývla. Opice v ní už všechno uvážila; ale mně se chtělo vzlétnout ze židle, utíkat k řece a křičet nadšením. Podívala jsem se na tetu. Čekala jsem pusu roztaženou od ucha k uchu, namísto toho skrývala svou radost za sevřenými rty. Držením těla přímo ztělesňovala vyrovnanost a dobré vychování, avšak její prsty se nervózně proplétaly jako klubko malých úhořů. Chápala význam té návštěvy líp než kdokoli z nás. Pak jsem pokradmu koukla na Spanilou lunu a Starší sestru. Oči jim svítily radostí nad mým štěstí. Ach, co všechno si jen dnes v noci musíme povědět, až půjdou ostatní spát!

„Ačkoli obvykle navazuji podobné kontakty až o Svátku středu podzimu, když mají dívky osm nebo devět let,“ poznamenala madam Wang, „v tomto případě jsem cítila, že okamžité setkání by mohlo být pro vaši dceru zvlášť výhodné. V mnoha ohledech ji lze jistě považovat za vzor, ale co se domácnosti týká, může se ještě lecčemu přiučit, a navíc by jí prospěla jistá kultivovanost, aby do výše postavené rodiny zapadla.“

„Má dcera se nechová tak, jak by měla,“ souhlasila matka nevzrušeně. „Je umíněná a neposlušná. Možná to ani není dobrý nápad. Lépe být nedokonalým zrnkem vína mezi mnoha přísežnými sestrami, než přinést zklamání jedné dívce z vyšších kruhů.“

Má dřívější radost se vrhla střemhlav do černé propasti. I když jsem znala matku dobře, byla jsem moc malá, abych rozpoznala, že její nevrlá slova jsou součástí smlouvání. Zrovna takové názory jsem pak slyšela od otce, když dojednával s dohazovačkou mou svatbu. Rodiče schválně přeháněli mé nedostatky, aby se už dopředu chránili před případnými stížnostmi manželovy rodiny nebo rodiny lao-tchung v budoucnosti. Navíc se tak mohla snížit nejen pečlivě utajovaná cena dohazovačských služeb, ale také výše mého věna.

Dohazovačku to nevyvedlo z konceptu. „Samozřejmě to můžete vidět takhle. I já mám podobné obavy. Ale pro dnešek dost řečí.“ Odmlčela se, jako by váhala, ale všem bylo jasné, že každé její slovo, každé gesto je dopředu vypočítané a nacvičené. Sáhla do rukávu, vytáhla odtud vějíř a zavolala mě k sobě. Když mi ho podávala, řekla matce: „Potřebujete čas, abyste osud své dcery promysleli.“

Rozevřela jsem vějíř a hleděla na slova napsaná v záhybech a girlandách listů, které zdobily horní okraj.

„Vy to dáváte dceři dřív, než jsme spolu probraly vaši odměnu?“ zeptala se úsečně matka dohazovačky.

Madam Wang mávla rukou, jako by odháněla nepříjemný zápach. „Platí to samé, co jsem řekla o svatbě. Žádnou odměnu od vaší rodiny nežádám. Dostanu peníze od rodičů té dívky. A jestli teď zvýším cenu vaší dcery tím, že se stala lao-tchung, pak mi zaplatí ženichova rodina za nevěstu ještě mnohem víc. Takové vypořádání mi naprosto vyhovuje.“

Vstala a udělala pár kroků ke schodům. Pak se otočila, položila tetě ruku na rameno a oznámila nám: „Ještě něco byste měli uvážit. Tahle žena odvedla, pokud jde o její dceru, také kus práce a pozoruji, že Spanilá luna s Lilií si dobře rozumějí. Když jsme se dohodly na lao-tchung pro Lilii a ten vztah přispěje k tomu, že se provdá do Tchung-kchou, pak nevím, proč bychom nenašly vhodný protějšek také pro Spanilou lunu.“

To bylo překvapení! Tentokrát jsem zapomněla na dobré způsoby a obrátila se ke Spanilé luně. Vypadala stejně nadšeně jako já.

Madam Wang zvedla ruku a opsala s ní oblouk podobný srpku měsíce. „Možná jste už jednali s madam Kao, rozhodně bych se nechtěla míchat do jejích místních záležitostí.“ A když řekla „místních“, zjevně tím mínila „podřadných“.

Každopádně vyšlo najevo, že máma se co do smlouvání nemůže odbornici jako madam Wang vyrovnat. Ta se teď obrátila přímo na matku. „Pokládám to za ujednání mezi námi ženami, je to jedno z mála rozhodnutí, které můžete udělat ve prospěch své dcery a snad i své neteře. Nicméně dřív, než podnikneme další kroky, musí souhlasit také otec. Máti, odcházím s poslední radou. Využij noční čas v loži k tomu, abys své rozhodnutí obhájila.“

Zatímco matka s tetou provázely dohazovačku k palankýnu, Starší sestra, Spanilá luna a já jsme stály uprostřed pokoje, objímaly se a vzrušeně brebentily. Opravdu se to všechno stalo mně? Provdá se do Tchung-kchou i Spanilá luna? Strávíme opravdu zbytek života spolu? Starší sestra mohla cítit vzhledem ke svému údělu hořkost, ale také ona si vroucně přála, aby se všechno, co dohazovačka předpověděla, splnilo, protože to prospěje celé rodině.

Byly jsme mladé a rozechvělé, ale věděly jsme, jak se máme chovat. Spanilá luna a já jsme si sedly, abychom ulevily chodidlům. Starší sestra sklonila hlavu k vějíři, který jsem ještě pořád držela v ruce. „Co je tam napsané?“

„Nedokážu to všechno přečíst. Pomoz mi!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství hedvábného vějíře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.