Jak se vodníček
stal hasičem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Zdeňka Šiborová

Jak se vodníček stal hasičem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vodník Alois a vodníček Lojzík

Bylo nebylo, je tomu už řadu let, co v jednom rybníku žil starý vodník Alois a jeho syn vodníček Lojzík.

Starý vodník se na syna stále zlobil, že se toulá a neučí se vodnické řemeslo. Lojzík byl veselý vodník. Moc rád ve vodě skotačil.

Plaval jako žába a potápěl se do všech tůní, co jich v rybníce bylo. V rybníku znal každý kout. Z listů orobince si stavěl skluzavky a se smíchem se po nich klouzal. Když ho chtěl táta učit topit lidi a chytat do hrníčků jejich dušičky, raději uplaval. Táta vodník už byl starý. Než prošel všechny tůňky, byl tak unavený, že pokaždé nahlas láteřil. Často ho bylo slyšet až v sousedním rybníku.

Vodníček Lojzík miloval vodu, ale lidi v ní topit nechtěl. To raději utekl z rybníka a čekal, až se táta uklidní. Lojzíkovou druhou velkou láskou byly koně. Jak koně někde uviděl, už s ním nebylo k vydržení. Běžel za nimi i velký kus cesty, aby se mohl povozit na jejich hřbetě.

Kousek od jejich rybníka byl veliký statek, chlévy tam měli plné dobytka. To vodníčka moc nezajímalo, ale ve stáji stáli čtyři koně. Vodníček často chodil okolo a nakukoval oknem dovnitř. Statkář ho pokaždé dlouho pozoroval. Přesvědčil se, že je to hodný vodník. Čas od času mu proto dovolil, aby jeho koně nakrmil, napojil a večer je vyhřebelcoval.

Lojzíkovi se líbili všichni čtyři koně. Od jara do podzimu si často sedal na grošáka. Někdy mu pantáta dovolil a jeli se spolu vykoupat do rybníka.

V takové chvíli byl vodníček opravdu šťastný. Všichni, kdo ho znali, věděli, že koním rozumí. Povídal si s nimi a koně ho na slovo poslouchali. Když byl u nich, na všechno zapomněl. Nevzpomněl si, že na něj čeká táta, aby mu pomohl vyčistit vodu nebo počítat kapry v rybníku. Čím dál častěji táta vodník láteřil, jakého má neposlušného syna. Huboval, kde zase lítá, že musí všechnu práci v rybníku oddřít sám.

Smutný vodníček

Lojzík se vracel k rybníku až pozdě večer, když věděl, že táta už spí. Sedl si na břehu na starou vykotlanou vrbu a vyprávěl si s měsíčkem. Byl to jeho dlouholetý kamarád, a tak věděl, jak je vodníček smutný. Často mu Lojzík vyprávěl o tom, jaké by to bylo krásné, kdyby nebyl vodníkem. Mohl by pracovat na statku u koní a táta by ho nenutil topit lidi. Když ho měsíček poprvé uslyšel stěžovat si na vodnické řemeslo, strašně se lekl.

Bál se, že je uslyší starý vodník. Ten by vyváděl! Bylo mu malého vodníčka líto.

Každý večer poslouchal jeho stesky, ale poradit mu neuměl. Vodníček byl den ode dne smutnější a smutnější. Doma ho vůbec nic nebavilo. Starý vodník mu stále opakoval, že je budižkničemu.

Že z něj nikdy pořádný vodník nebude. Že by se jenom válel ve vodě nebo jezdil na koni. Vodnické řemeslo neumí. Nic ho doma nebaví.

Lojzík nevěděl, jak mu má vysvětlit, že chytat dušičky do hrnečků ho nebaví. Starý vodník ho stejně neposlouchal. Proto se Lojzík rozhodl, že odejde do světa. Domů se vrátí, až se něco pořádného naučí. Chtěl tátovi dokázat, že je hodný syn. Po jedné veliké hádce se s tátou ani nerozloučil a odešel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čteme spolu – Jak se vodníček stal hasičem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.