Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autorka: Laura Fechová

Grafické spracovanie: Zuzi Maat

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Vydal: © Vydavateľstvo Elist, Liptovský Mikuláš

Prvé vydanie, 2019

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa

ISBN 978-80-8197-255-3 epub

ISBN 978-80-8197-256-0 mobi

To, čo sme, je Boží dar, a to,

čím sa staneme, je náš dar Bohu.

Leo Buscaglia

Prológ

Nie je to ako vietor či dážď. Nemôže to byť ani búrka, hurikán či vulkán. Nie je to ani príliv, zemetrasenie, ba nebodaj požiar, záplavy. Nič, čo je prirodzené pre túto zem, nemôže byť tomu podobné. Všetko sa tu deje akosi pravidelne, z moci prírody či ľudí, systematicky.

Je to niečo celkom iné.

Rozumiete?

Nedá sa to presne opísať či vysvetliť slovami, tie sú príliš obyčajné, aby vedeli vystihnúť niečo také nadpozemské. Nič ľudské, ale božské.

To, čo vzniklo v tejto chvíli, bolo silnejšie, mocnejšie a prudšie ako javy na tejto zemi.

Bol to moment, keď sa Božia ruka natiahla spoza mraku, aby vniesla medzi dvoch ľudí stojacich medzi životom a smrťou nadpozemskú vec.

Vieru v lásku, dobro a život, ktorá sa nikdy nepominie, iba zosilnie.

Boh nie je len slovo.

Boh je láska.

Pochopila som to v jedinom momente.

Keď si vstúpil do môjho života.

Spoznala som lásku. Spoznala som teba.

1. kapitola

Som príliš slabá na to, aby som s tým dokázala bojovať. A príliš hrdá na to, aby som sa s tým zmierila.

Ema

Viete, aký je to pocit, keď sa ocitnete na konci mosta, odkiaľ nevedie už žiadna cesta?

Všetko za vami pohltila hustá hmla a vy nevidíte ani na krok. Cesta dopredu neexistuje a tá, odkiaľ ste prišli, sa už pomaly stráca v nekonečne.

Moje telo pochytil záchvat smútku a trpkej bolesti. Zaslúžila som si to? Alebo prečo sa to stalo práve mne? Tak veľa múdrych a milujúcich žien o to prosí a ja, ktorá si to vôbec nepriala, som dostala najvzácnejší dar, po akom túži každá žena.

Hľadela som do prázdna. Voda pod mostom bola hlboká a chladná. Ako moje srdce, ktoré v tejto chvíli zívalo prázdnotou a samotou.

Nikdy som si to neželala. Nie takto a v takejto situácii.

Jediná možnosť, ktorú som videla, bola táto rieka, s ktorou sme si boli také podobné. Rozvášnené, neskrotné, a predsa stačila jedna chvíľa, jedno obdobie sucha a my sme stratili sily.

Pevne som sa držala zábradlia na moste. Bola to posledná hradba, bariéra, ktorá ma chránila pred zúfalstvom. Odhodlala som sa prekročiť ju a s roztraseným telom sa pohla vpred. Moje chudé nohy zastali na úzkom páse betónu, ktorý siahal poza opevnenie mosta.

Triasla som sa a cítila, ako sa chveje i malé nevinné telíčko v mojom vnútri, ktoré som sa chystala pripraviť o život.

Mala som sa stať mamou.

„Odpusť mi. Prosím, prepáč,“ zašepkala som. Chcela som sa ho poslednýkrát dotknúť. Pocítiť tlkot jeho srdca pod mojím. Splynutie mojej hebkej pokožky na miernom vypuklom brušku, ktoré ho tak verne chránilo. Nedalo sa. Ak by som uvoľnila jednu ruku zo zábradlia, spadla by som a žiadny dotyk by už nenastal. Pohltila by nás voda. Tak ako som si to aj priala.

Musím to urobiť. Pre naše dobro, utešovala som svoje pochybnosti, ktoré silneli spolu s blížiacim sa koncom.

Po líci sa mi skotúľala slza. Nemá sa o nás kto postarať. Všetci, ktorí ma ľúbili, ma už zavrhli. Nikto nás nechce. Teba. Je mi to veľmi ľúto. Ako to, že ťa nedokážu ľúbiť tak ako ja? Neviem, ako vyzeráš, netuším, či si chlapec, alebo dievča. Je mi to však jedno, pretože si moje. Moje! A nemôže to zmeniť nikto. Nedonútia ma, aby mi ťa odobrali a zabili. Radšej umriem s tebou. Tu a teraz.

Spoločne.

Nezvládla by som žiť bez teba. Vlastne nedokážem žiť už vôbec. Som zlomená. Na tisíc malých kúskov. Sú ženy, ktoré po zistení, že sa na svet pýta nový život, plačú od radosti a druhé od smútku. Vôbec to nie je fér.

Prečo, Bože? Prečo si ma donútil až do tohto?!

Začula som hlasný a ťažký povzdych, ktorý sa ozýval mojím vnútrom.

Víry v rieke naberali na sile, blížila sa búrka. Naše telá sa stratia navždy, ponesú ich mocné vlny Dunaja. Možno sa dostaneme až do mora.

Opäť sa ozval povzdych a kroky smerujúce ku mne.

Si to ty? Naozaj, Bože? Tak predsa ti na mne záleží a prišiel si nás zachrániť?

Zatvorila som oči a načúvala krokom. Boli čoraz bližšie. Cítila som, že nielen moje srdce začalo biť rýchlejšie. V našich telách sa rozlieval príval neopísateľnej radosti a milosrdenstva.

Kiežby si to bol naozaj Ty. Vyvolil si nás a zachránil. Kiežby som ti dokázala veriť, že ma po všetkom, čo som urobila, naďalej miluješ, že ti stojím za pár chvíľ tvojho drahocenného času.

Pocítila som chladné mužné ruky dotýkajúce sa mojich pevne zovretých dlaní na zábradlí, ktoré ma teraz jediné delilo od smrti.

Život a smrť. Aká tenká hranica medzi nimi existuje? Je to len chabý špagát, po ktorom kráčame každý deň. Život a smrť. Čo sme ochotní pre ne urobiť?

„Podaj mi ruku a pomaly sa otoč. Budem ťa držať,“ začula som chlácholivý hlas. Zdalo sa mi, že počujem anjela, ktorý mi šepká utišujúce slová priamo do ucha.

Stále som sa držala pevne.

Naozaj? Skutočne existuje možnosť, že niekomu na nás záleží? Alebo je to len smiešny sen a ja som už dávno mŕtva?

Pustila som sa…

Odrazu som bola ľahká ako pierko nesúce sa vo vetre.

Krátko a nezáväzne som letela priamo do náručia vetra, ktorý obkolesoval moje telo zo všetkých strán. Úplne som sa mu odovzdala.

Pustila som sa, aby ma mohli zachytiť niečie ruky.

„Výborne, teraz sa iba opatrne otoč a jednu nohu prelož cez zábradlie.“

Vykonala som všetko, čo mi hovoril tento mužný hlas. Tá niť, tenký špagát, rozdiel medzi životom a smrťou. Nebolo to zábradlie, ale tento hlas, ktorý ma zachránil pred rozbúrenou riekou.

„Som tu. Držím ťa. Nemusíš sa báť,“ ozýval sa v prítmí chlácholivý hlas.

So zaslzenými očami a telom trasúcim sa od strachu som pocítila, ako ma zobral do náručia a opatrne ma dostal z nebezpečnej zóny.

Opäť som mala pod nohami pevnú zem. Teplé telo môjho strážneho anjela ma silno objalo a hladilo po chrbte. „Už je dobre, už je dobre,“ zneli slová z jeho úst.

Zodvihla som hlavu z jeho teplej a príjemnej hrude a zadívala sa mu do tváre.

Čakala som svätožiaru, dlhý biely plášť, a možno dokonca aj neviditeľnú silu, ale muž, ktorý ma objímal, bol úplne hmotný. Ľudský.

Obyčajný človek. Prekvapene som zízala do jeho modrých oči plných strachu, no aj odhodlania.

Odtiahla som sa od neho a ešte raz si ho obzrela. Všedný mladý muž. Tmavé rifle, mikina, suché pery, bledá tvár, tyrkysové oči a blonďavá štica. Prečo by niekto ako on chcel pomôcť žene, ktorá sa pokúša zabiť? Prečo by sa mal vôbec zastaviť a snažiť sa ma zachrániť?

„Nemusíš sa ma báť, neublížim ti. Som Patrik.“

Prečo by ma nejaký človek zachraňoval, ak mi doteraz všetci len ubližovali? Prečo by práve jemu malo záležať na tom, či budem žiť, alebo umriem, ak to nebol anjel ani Boh?

O čo mu ide?

Podal mi ruku. Mlčky som na ňu hľadela.

Hlasno si povzdychol. „Tak dobre. Môžem ťa zavolať na čaj? Prosím, vonku začína byť zima. Obom by nám padol dobre, čo povieš?“ milo a nežne sa na mňa usmial.

A čo teraz? Zachránil ma. Neskočila som, hoci som bola pevne odhodlaná. Čo urobíme teraz? Ako to vyriešime?

Súhlasne som prikývla a prijala pozvanie na čaj. Urobil to len zo slušnosti, aby ma tu nenechal samu a opäť som sa nerozhodla skočiť. Potom by si vyčítal, že nespravil viac. Nech to urobil pre čokoľvek, musela som to prijať. Nemala som inú možnosť. A napokon, ak sa zajtra rozhodneme rovnako, rieka nevyschne ani most sa nepoberie na večnosť bez nás.

Zomrieť môžeme kedykoľvek, ale rozhodnúť sa žiť, to sa dá len niekedy.

Celú cestu som mlčala. Patrik, ako sa dotyčný predstavil, občas niečo povedal.

„Tu bývam,“ prehodil. „Doma je iba sestra, nemusíš sa báť, že by som ti ublížil. Aj ona je úplne neškodná, len občas ma vie dosť rozčúliť,“ zasmial sa a otvoril vchodové dvere na bytovke. Výťahom sme sa vyviezli na siedme poschodie.

Nemala som mať z čoho strach, lebo som nemala už čo stratiť.

„Pokojne sa vyzleč a vyzuj.“ Zahľadel sa na moje, od ranného dažďa premočené tenisky. „Tu sú papuče.“ Zobral ich z poličky a podal mi ich do rúk.

„Ďakujem,“ šepla som a on sa na mňa milo usmial.

Prezula som sa a nasledovala jeho kroky po rovnej chodbe.

Čím som si zaslúžila jeho pozornosť? O čo mu vlastne ide? Naozaj to robí len tak? Ako dobrý skutok? Na tie som už prestávala veriť. Ako na všetko dobré a správne. Vlastne som tomu nikdy ani nedôverovala. Boh a viera pre mňa jednoducho neexistovali. A predsa som sa dnes k nemu prihovárala a kričala naňho. Akoby sme boli starí známi a odlúčili sa len na chvíľu.

Zbláznila som sa. Úplne som sa pomiatla.

Asi je to už tak. Keď sa ocitneme na dne, vidíme pred sebou pomyselnú hranicu medzi životom a smrťou. V hlave sa nám tvoria predstavy. Čo nastáva po smrti? Skutočne je tam len prázdno alebo nebodaj spoznáme Boha?

V okamihu, keď sme plní strachu, je jediné, čo nás dokáže trocha upokojiť, práve tá predstava milujúceho Stvoriteľa, ktorý nám všetko odpustí a my budeme žiť večne. Vtedy je všetko úplne iné.

Mala by som byť celá nesvoja. V cudzom dome s cudzím mužom. Bez štipky zodpovednosti. Čo ak mi chce ublížiť?

Lenže necítim strach. Prečo by som mala byť opatrná pred ním, keď neviem ustrážiť ani samu seba!

Stačil malý skrat v mojej hlave, sklamanie v láske a kvôli nejakému hlupákovi som sa chcela pripraviť o život. Nanešťastie toho somára stále milujem. Najväčšia hlupaňa tu budem asi ja.

Patrik postavil predo mňa šálku s čajom.

„Myslím, že si môžeš dať dolu sveter, nemáme tu až tak chladno,“ žmurkol na mňa.

Vyzliekla som sa a sveter prehodila cez stoličku.

Čo ak teraz Patrik zbadá, že som tehotná?

Díval sa na mňa, pozoroval, no neposudzoval. Nevšimol si nič. Videla som to v jeho modrých očiach. Boli čisté ako samotné nebo.

„Dáš si praženicu?“

Aká hlúpa otázka. Kam tým mieri?

„Nie, ďakujem.“

„Určite? Stavím sa, že lepšiu si v živote nejedla,“ pousmial sa. Mal nevinný úsmev ako malé dieťa. Tento chlapík mi určite neublíži.

„O čo by sme sa už len my dvaja mohli staviť? O život?“

Patrikova tvár zostala meravá. Čo som to povedala?

Zachránil ma. Zavolal k sebe domov. Uvaril mi čaj a všemožne sa snažil odpútať moju pozornosť od smrti. Aj za cenu, že robil zo seba hlupáka. Nič z toho nemusel. Mohol ma nechať na moste. No neurobil to, hoci takto by sa zachovala väčšina. Nemohol tušiť, kto som a prečo to robím, no namiesto odsudzovania mi ponúka praženicu, upokojenie a ja som sa mu ani nepoďakovala.

Vlastne ani neviem, či som mu vďačná, alebo sa na neho hnevám. Poďakovanie je však slušnosť, ktorej nie som schopná.

„Ja chcem… jaaa,“ ozvalo sa spoza mňa a do kuchyne vbehlo s prenikavým smiechom nízke blonďavé dievča.

„Môj braček je na vajcia hotový expert.“ Postavilo sa na špičky a letmo ho pobozkalo na líce.

Dievča sa otočilo ku mne a s vycerenými zubami mi podávalo ruku. „Som Nina.“

„Ema,“ potriasla som jej rukou. V Patrikových očiach som zbadala záblesk poznania. Jemu som nechcela prezradiť svoje meno.

„Veľmi rada ťa spoznávam, Ema. Aj by som ti povedala, že mi o tebe Patrik veľa hovoril, ale klamala by som,“ nadvihla jedno obočie. „Je tak trochu tajnostkár. Inak je však úžasný mladý muž. A to ti nehovorím len preto, lebo je môj brat. Vážne! I keď mať sestru, ako som ja, je naozaj veľké plus,“ dodala sebavedome.

Hoci som bola v nezávideniahodnej situácii, na Nininom monológu som sa musela zasmiať.

„Myslím, že už stačilo, Nina.“ Ak by ju Patrik neprerušil, určite by pokračovala.

Nina zagúľala očami. „Radšej mi už urob praženicu, ani Ema sa už nevie dočkať.“

Nesúhlasne som pokrútila hlavou.

„Nečaká ťa už náhodou vonku Matúš?“

Zhíkla. „Vlastne hej. Musím utekať. Máme rande,“ zapýrila sa a obliekla si sveter.

Odchlipla som si čaju. Stále bol dosť horúci na to, aby mi popálil jazyk.

„Fakt som ťa rada spoznala, Ema. Dúfam, že sa ešte uvidíme. Užite si večer,“ pousmiala sa a o chvíľu sme počuli už len buchnutie dverí.

Nina nechala po sebe poriadny prievan.

„Teraz už poznáš moje bláznivejšie ja,“ prehodil Patrik s úsmevom.

„Ty si bláznivejší!“ ozvalo sa odo dverí. „Zabudla som si kabelku, už letím, pa.“

V byte zavládlo na chvíľu ticho a potom sa od stien odrazil náš spoločný smiech.

Úplne som zabudla, aké je mať doma súrodencov. To každodenné hašterenie a podpichovanie sa. Chýba mi spoločnosť.

„Mala by som už ísť domov.“

Počas posledných minút som úplne zabudla, prečo som vlastne tu. O to predsa Patrikovi išlo. Úlohu mal splnenú, mohol ma nechať ísť. Svedomie bude mať čisté.

„Takže ťa nepresvedčím na praženicu?“

„Nie,“ prehovorila som s vedomím, že sa usmievam. Prečo? A naňho?

Rýchlo som vypila čaj a postavila sa zo stoličky. Naozaj by som už mala ísť. Nebola som doma od rána. Ktovie, či si to niekto všimol.

Moje telo odrazu zahrialo príjemné teplo.

Patrik letmo držal moju ruku. Akoby sa jej ani nedotýkal, a predsa som cítila, ako z neho vyžaruje teplo.

„Ema,“ šepol. Z jeho úst znelo moje meno akosi inak. Krajšie. Jemnejšie. Akoby som to ani nebola ja.

„Dúfam, že sa ešte uvidíme.“

Veľmi dobre som si uvedomovala, čo znamenajú jeho slová. Bola to prosba.

Nie však o stretnutie. O život.

2. kapitola

Som svieca stratená v temnote. Čakajúca na teba. Ty zapáliš môj knôt a ja začnem horieť neutíchajúcim plameňom svojej duše.

Všade vládlo ticho. Nebolo to inak ako po iné dni. Načo nám bol taký obrovský dom s veľkou záhradou, keď bol stále prázdny?

Rodičom som nerozumela, i keď sa nedalo povedať, že by som sa o to ktovieako snažila.

Zodvihla som mobil zo stola a všimla som si dva zmeškané hovory od Martiny a jednu správu od Leny. Si v pohode? Ozvi sa!

Žiaden hovor od mamy ani od otca. O súrodencoch ani nehovoriac. Prečo by aj? Včera sme si všetko vyjasnili a tam sa naša debata skončila. Vôbec im ani nenapadlo, že by sa ich dcéra mohla rozhodnúť inak. Možno by dokonca mohla skočiť z mosta. A keby sa tak aj naozaj stalo, ktovie, kedy a ako by sa to dozvedeli.

Bola som vzduch.

Akoby im na mne ani nezáležalo.

Mama ma objednala k doktorovi, ktorý ma plodu vo mne zbaví rýchlo a bezbolestne. Mohla som na to čím skôr zabudnúť a venovať sa štúdiu, ktoré ma čakalo. Nie každý mal totiž také šťastie ako ja a prijali ho na prestížnu vysokú školu v Španielsku do mesta, v ktorom sme zhodou okolností vlastnili aj jednu známu nemenovanú firmu.

Takúto príležitosť som nemohla zahodiť za hlavu, nech by mi v tom stálo čokoľvek. Aj moje malé bezbranné nenarodené dieťa.

To si myslela mama.

Načo mi to však potom bude? Titul, prestíž, sláva! A zároveň samota a prázdnota.

Jediný človek, ktorý ma na tomto svete chápal, bol Tomáš. Rozumel mi, utešoval ma, nikdy ma v ničom nenechával samu. Držal ma nad vodou a miloval.

Aspoň som si to myslela.

Aj on sa mi obrátil chrbtom.

Pre plod v mojom vnútri. Plod našej lásky.

Tak načo? Pre koho tu mám ešte byť?

Pre mňa! kričalo malé telíčko v mojom vnútri.

Vyhľadala som v mobile Tomášovo číslo, odhodlaná prosiť a presviedčať.

Ozvalo sa prvé zazvonenie.

Ticho.

Trvalo to celú večnosť.

Nezdvihol.

S trasúcimi rukami som odložila mobil na pohovku.

Slaboch! Zbabelec! Sviniar!

Po lícach mi začali tiecť slzy. Ovládla ma triaška.

Čo je to za hlupáka, keď mi ani nezdvihne telefón? Ako som mohla byť doteraz taká slepá a naplno mu vo všetkom dôverovať? A on nie je so mnou teraz ochotný prehovoriť ani zopár slov?

Čím som si to zaslúžila? Čo som robila zle? Vyzerá to tak, že všetko!

Vzala som si otcove lieky na nervy a prehltla som dve pilulky. Mlčky som sedela pred televízorom, zatiaľ čo čas bežal ďalej. Mala som celkom utlmené zmysly. Ani som netušila, ako ubehla noc, keď mi zrazu zasvietilo do očí slnko.

Keď som sa zadívala na hodinky nad kozubom, takmer som od šoku spadla z postele. Dve hodiny poobede. Spala som vôbec? Posledné, čo mi utkvelo v pamäti, bol otravný blondiak na moste a jeho ešte otravnejšia sestra. Mala by som si dať sprchu, prezliecť sa a najesť. Alebo by som mohla zájsť za Tomášom a pohovoriť si s ním.

Áno, pôjdem za ním a do očí mu poviem, čo si o ňom myslím! Možno si uvedomí, akú urobil chybu a vráti sa ku mne. K nám.

Pozorovala som jeho vypracované telo, ktoré sa prebíjalo cez vodnú hladinu. Júnové slnko sa odrážalo od jeho tmavej pokožky a lámalo mi srdce.

Bol dokonalý. Veľké svaly, mocné ruky, zvodný pohľad a prenikavo tajomné čierne oči.

Ako som sa proti tomu mohla brániť a nezamilovať sa?

Jeho ruky švihali zhora nadol a mne sa naskytol výhľad na jeho tetovanie na ramene. Symbol, ktorý mal znamenať silu. Lev. Jeho hriva a hnev. Presne takýto bol teraz ku mne. Zúrivý a bezcitný.

Všimol si ma vôbec? Alebo je taký zaujatý samým sebou, že preňho nič navôkol neexistuje?

Podišla som bližšie k okraju bazéna. Prestal plávať. Zastal uprostred.

Venoval mi letmý pohľad a opäť sa ponoril do vody. Preplával až k okraju, kde som stála, a jediným pohybom sa vyšvihol nahor.

Sledovala som jeho telo a hruď, po ktorej mu stekala voda. Zimomriavky, ktoré mu naskočili na rukách. Mal ich tam nielen vtedy, keď mu bola zima, ale aj vtedy, keď sa cítil nepríjemne a zapýrene.

Ako to, že som ho poznala tak dobre a zároveň mi bol v tejto chvíli taký cudzí?

„Čo chceš, Ema?“ Prehrabol si vlasy a prešiel okolo mňa. Toto som bola ja? Slovo Ema, ktoré vyšlo z Tomášových alebo Patrikových úst? Zdalo sa, akoby boli oheň a ľad.

Čo som mu chcela vlastne povedať?

„Milujem ťa,“ šepla som s rukou položenou na bruchu.

Konečne sa mi pozrel do očí. V jeho pohľade nebolo ani trochu citu či nehy. Kde sa stratili? Kam sa podela láska, ktorú som v nich vždy videla?

„Čo ti povedal?“

Akoby jeho hlas patril niekomu inému, úplne cudziemu.

„Kto?“

„Doktor. Volala tvoja mama. Bola si dnes doobeda u doktora, však?“

Vôbec som mu nerozumela. „Na kedy ťa objednal?“ Podišiel ku mne a mne sa šialene rozbúchalo srdce. Stále ho ľúbim. Ako len môžem?

Prstami zablúdil k mojej tvári. Pohladil ma. Ako mi to len chýbalo! Bez jeho dotykov a bozkov som bola len cudzinkou vo vlastnom tele.

Chýbal mi. Bol mojou súčasťou.

„Mala by si sa umyť a poriadne najesť. Vyzeráš ako chodiaca mŕtvola. Ešte sa ťa niekto na ulici zľakne.“ Hlas mal drsný a chladný.

Nemohla to byť skutočnosť. Určite sa mi to iba snívalo. Tomáš by sa so mnou nikdy takto nerozprával. On nie. Ľúbil ma!

„Milujem ťa,“ šepla som s nádejou, že moje predchádzajúce slová prepočul.

„Tak mi to dokáž.“

Čiernota. Čiernočierna tma. Žiadne svetlo. Stála som uprostred tmavého a chladného sveta ako nezapálená svieca čakajúca na plameň.

„Ako? Že zabijem naše dieťa?“

„Aké zas decko, doparoma?!“ zvýšil hlas.

Jeho oči boli plné hnevu. „Je to iba plod. Čím skôr sa ho zbavíš, tým lepšie. Nechápeš to?“ Chytil ma za ramená a potriasol mnou. „Načisto si stratila rozum, Ema? Ako si to predstavuješ?“ začal sa rozčuľovať a kričať na celý dvor. „Obaja sa vzdáme budúcnosti a budeme sa starať o nejakého malého ufňukanca a hrať sa na šťastnú rodinku? Naozaj o to nestojím, nechcem žiadne dieťa!“

Celý očervenel. Od výbuchu skutočného hnevu ho delila už len tenká hranica. Potom sa už nebude ovládať.

Mlčala som. Hlas sa mi zasekol v hrdle. Plakala som. Potichu, no prisilno, až som mala pocit, že bolesť v mojom vnútri mi zabráni dýchať a ja umriem.

Otočila som sa na odchod.

Nemalo to zmysel.

Posledné tri roky môjho života boli úplne stratené. A ktovie, či som mala ešte vôbec nejakú budúcnosť.

Chytil ma za ruku a pritiahol k sebe. Bolelo to, no nevydala som ani hláska. Nedovolilo mi to hrdlo, ktoré bolo ako kameň.

„Buď rozumná. Daj si to vziať. Máme predsa svoje sny. Nedovoľ, aby to zničil jeden problém,“ pobozkal ma na líce.

Problém?!

Jediný problém v mojom živote si ty!

Tak veľmi som mu to chcela povedať, a predsa som to nedokázala. Bola som prislabá. Nevedela som mu vzdorovať. Stále bol vrytý hlboko v mojom srdci.

Patrik

Keď mi prišla od Ľuboša správa, nebol čas na zbytočné reči. Potreboval ma hneď teraz.

„Neviete, kde je Orloj?“ otočil som sa s prosbou na Ninu a Matúša.

„Myslíš ten bar?“ zahľadel sa na mňa Matúš pochybovačne. Nemal som ani poňatia, kde to je a ani ako to tam vyzerá. Bolo mi jasné, že Nina bude opäť šalieť.

„Môže byť, je tam Ľuboš.“

„Tak to bude ono. Nachádza sa na Štefánikovej, oproti večierke. Stretáva sa tam samá smotánka. Aspoň podľa toho, čo som počul.“

Nina si zobrala zo stola sušienku a venovala mi prenikavý pohľad. „Musím ísť. Povedz mame, že prídem skoro, nech sa nebojí.“

„Prečo to robíš?“

„Nezačínaj, Nina, prosím ťa.“

Rozhodila rukami. „Opäť som zlá ja. Záleží mi na tebe, čo je na tom zlé, Patrik?“ povzdychla si. „Teraz potrebuje pomoc Ľuboš, predtým Adam a ešte desať ďalších. Keď však potrebuješ pomoc ty, všetci zabudnú, že vôbec existuješ!“

Nina bola milé a nežné žieňa, ale iba dovtedy, kým niekto neublížil ľuďom, ktorých milovala. Potom bola ako šelma. Kričala a hnevala sa. Občas bola aj krutá a bezcitná. Zo svojho uhla pohľadu však vždy robila len to najlepšie, čo mohla. Pomaly, ale isto sa z nej stávala verná kópia našej mamy.

„Sestrička, dobre vieš, že to takto nefunguje. Ak by si všetci povedali, že nikomu nepomôžu, lebo on im to možno nikdy nevráti, kam by sme dospeli?“

Podišiel som k nej a pobozkal ju na čelo. Opätovala mi to a nakreslila mi na čelo krížik.

„Do záhuby,“ šepla „Viem.“

Matúš na mňa žmurkol a objal ju okolo pliec. „Dávaj na seba pozor. A nezabudni sa mi každú hodinu ozvať, inak poletím za tebou a až potom uvidíš poriadne kino.“

„Tým som si istý, čaute.“

„Myslím to vážne!“

Len čo som vošiel do dverí, mal som sto chutí otočiť sa a odísť. Do nosa mi vrazil dym a hlasná hudba ma takmer pripravila o sluch.

Nerozumel som tomu, ako tu mohol niekto tráviť každý večer. Zrejme by som sa tu udusil.

Rozhliadol som sa po bare. Boli tu skoro všetky typy ľudí. Opití, zdrogovaní a ja. Pravdepodobne jediný čistý a ešte triezvy.

„Ahoj.“ V zornom poli sa mi zjavilo dievča s prenikavým úsmevom.

„Ahoj,“ odzdravil som slušne a ignoroval jeho koketný úsmev. V takomto dave budem hľadať Ľuboša celú noc. Vyťukal som správu.

Dievča neopúšťala dotieravosť. Napravilo si výstrih a vyzývavo sa ku mne naklonilo. Snažil som sa mu pozerať do očí.

„Nejdeš tancovať?“

„Prepáč, nie. Potrebujem len nájsť kamoša a pôjdem.“

„Ako vyzerá? Môžeme ho pohľadať spolu,“ uškrnula sa dievčina a opäť sa nahla. Pre istotu som o krok ustúpil.

„Ryšavé vlasy, vysoký a štíhly. Volá sa Ľuboš.“

„Si Ľuboškov kamoš?“ zaškúlila na mňa podozrievavo.

Došlo mi to hneď. Ona bola ďalšia. Jedna z mnohých, ktorým Ľuboš predával drogy.

„Áno, som. Povieš mi, kde je?“

Bolo zjavné, že o mne začala pochybovať. Zadíval som sa jej do očí. Boli prázdne. Nevnímala vôbec nič. Všetko, čo robila, ovplyvňovali drogy v jej tele. Prišlo mi jej ľúto. Ľuboš to opäť pohnojil!

Prepadol tomu.

„Ľuboš tu nie je,“ odvrkla. Jej postoj sa úplne zmenil. Začínala brániť seba aj jeho.

„Pozri,“ chytil som ju okolo pliec, dúfajúc, že to nepochopí zle. „Povedz mi, kde je a zatiaľ choď na čerstvý vzduch. Sadni si na lavičku pred barom, o chvíľu prídem za tebou. Len ho vážne musím nájsť. Neboj sa, nechystám sa ho nikam odviesť a zavrieť.“

Premýšľala a dlho ma pozorovala. Začínala ma chytať panika. Ak sa Ľuboš predrogoval, nemal veľa času.

„Pred desiatimi minútami išiel na záchod, ešte sa nevrátil,“ prehovorila so skleneným pohľadom.

„Ďakujem. Kde sú záchody?“ Zagúľala očami, no rukou mi ukázala smer. Ešte raz som jej poďakoval a utekal za Ľubošom. Vo chvíli, keď som vošiel na pánske záchody, mi bolo všetko jasné.

Ľuboš sedel na špinavej dlážke ako mŕtvola. Zrak mal zastretý, oči vlhké a na žile sa mu začínala robiť od vpichu modrina.

Posadil som sa vedľa neho.

„Pohnojil som to,“ precedil pomedzi zuby. Videl som, ako zatína päste a napína potetované ruky. Existovalo len pár častí tela, na ktorých Ľuboš nemal tetovanie a aj tie mu nebolo vidno. Toto bol jeho spôsob vyjadrovania samoty a zlosti, len aby si ho niekto všimol. A všetci boli slepí. Často vnímame len zovňajšok namiesto toho, aby sme si položili základnú otázku: Prečo to robí?

Všetko má svoj dôvod.

„Máš pravdu.“

„Koľký raz?“

„Za posledný polrok dvanásty. Nie je to práve najlepšia bilancia,“ zadíval sa na mňa utrápene.

„Zbožňujem tvoju úprimnosť.“

„Nebudem ti klamať, Ľubo. Si v poriadnej kaši.“

Hlasno si povzdychol. Ďakoval som Bohu, že tu vôbec sedí. Živý a zdravý. Útek sa dá napraviť. No smrť už nie je vratná.

„Lenže ty si to uvedomuješ. A to je prvý krok. Chceš to zmeniť, pracuješ na sebe. Niekto za celý život nedospeje do bodu, kde si ty teraz. Nenaberie odvahu, aby sa začal liečiť.“

„A to druhé lenže?“

„Musíš nájsť v sebe viac sebazaprenia. Viem, je to ťažké, ale čo keby si ma skúsil kontaktovať ešte predtým, ako ujdeš? Ozveš sa vždy až potom, keď si vonku a všetko ti dôjde. Pokús sa na to, čo ti hovorím, spomenúť nabudúce a zavolaj mi skôr, ako utečieš.“

Ľubo sa uškrnul. „Vždy na teba myslím. A hovorím si, že som hlupák, keď počúvam takého úbožiaka, ako si ty.“

„Milé od teba,“ zasmial som sa. Čo iné sa dalo od neho čakať. Naozaj to bolo s ním ťažké, ale stálo to za to. S Ľubošom sme sa spoznali v psychiatrickej poradni. Obaja sme boli na dne. Ja som sa pozviechal. S ním to bolo zložitejšie.

„Môžem to skúsiť, Paťo, ale nič ti nesľubujem. Teraz je to v liečebni hotová psychiatria. Prichádza veľa nových ľudí. Za celý čas, čo som tam, odišli čistí iba traja. Všetci zlyhali.“

„Tak ty budeš štvrtý.“

„Skôr skončím v pekle.“

„Nedal si sa pred dvomi mesiacmi náhodou pokrstiť?“

„Čo z toho, keď Boha stále nechápem. Robím len chyby,“ rozhodil rukami.

Ako mu to len správne vysvetliť? Ľuboš to mal v živote oveľa ťažšie ako ja. Nemohol som mať ani tušenia, aké to je, no snažil som sa mu porozumieť. Rodičia ma vždy viedli k Bohu a boli mi správnym príkladom. Tí jeho nie. Ja som s vierou v srdci vyrastal. On ju musel nájsť sám. Obdivoval som ho.

„Chce to čas, Ľubo. Určite to príde. Viera si vyžaduje veľa trpezlivosti, roky úsilia a dôvery. Aj ja stále robím chyby, a to žijem s Bohom o dvadsať rokov dlhšie ako ty.“

„Mal by si so sebou niečo robiť, Paťo. Od tej tvojej nedobroty sa budeš smažiť v pekle so mnou.“

„Myslím to úprimne, Ľubo.“

„Aj ja, úplne vážne,“ nahodil seriózny výraz, no o chvíľu sa rozosmial.

Vyprázdnil vrecká a poukladal na zem niekoľko balíčkov bieleho prášku. „Spýtam sa ťa to asi miliónty raz. Chceš to predať a zarobiť? Potrebujete peniaze ako soľ.“

Zobral som to svinstvo zo zeme a nezaváhal som ani na sekundu. O chvíľu sa všetky drogy utopili v záchode a putovali kanalizáciou.

„Vôbec si sa nezmenil. Stále si rovnaký blázon.“

„Dnes mi dávaš samé komplimenty. Pôjdeš do liečebne teraz alebo až ráno?“

„Rád si ešte vypijem s tebou pohár minerálky, porozprávaš mi, čo máš nové a pôjdem. Ak teda nechceš ísť pozerať domov večerníček.“

„Večerníčku napíšem len esemesku, že ostávam a bude to v pohode,“ žmurkol som naňho a Ľuboš len pokrútil hlavou.

3. kapitola

Pomáhať inému človeku, aby miloval Boha, znamená milovať ho; byť podporovaný v láske k Bohu iným človekom znamená byť milovaný.

Søren Kierkegaard

S Ľubošom sme si prisadli k dievčine na lavičku. Vdychovali sme čerstvý júnový vzduch a popíjali džús.

„Ako sa má tvoja mama? Je na tom už lepšie?“ vyzvedal.

„Trochu. Navonok je stále usmievavá, ale viem, že vnútri ju to požiera.“

„Niekedy sa ti veľmi čudujem. Máš dosť vlastných problémov a ešte sa zaujímaš aj o problémy druhých, ktorí si to pritom niekedy ani nezaslúžia. Tak ako ja.“

Dievča si oprelo hlavu o Ľubošovo plece, pomaly zavrelo oči a o chvíľu už driemalo. Tak trocha som mu aj závidel pokojný a tuhý spánok. Prebudenie bude však už horšie.

„Veď aj ty si vždy pomohol mne.“

„Máš na mysli to, že som ti pred piatimi rokmi dal marihuanu na upokojenie?“

Uškrnul som sa. „Bolo to prvý – a poslednýkrát.“

Vybral som sa k baru po ďalší pohár džúsu. Čudoval som sa, že tu vôbec majú aj niečo, čo neobsahuje alkohol alebo rovno drogy.

„Uhni! Nevieš, že dámy majú prednosť?“ Spoza mňa sa odniekiaľ prebíjala dievčina. Zdalo sa mi, že ten hlas poznám.

Uvoľnil som jej miesto.

„Tú košeľu máš po dedovi?“ prehodila pohŕdavo a pozrela sa mi do očí.

Výraz na tvári jej zamrzol. Rovnako ako ten môj.

Bola to Ema. Dievča, ktoré chcelo pred dvomi dňami skočiť z mosta.

Žila.

„Ty? Sleduješ ma?“ vypľula zo seba, akoby bolo hriechom, že sme sa opäť stretli.

„Skôr ty mňa,“ pokúsil som sa o žart.

Pozoroval som ju. Vyzerala ešte horšie ako predtým. Akoby ani nespala, iba žúrovala. Obrovské kruhy pod očami, mastné vlasy, a ak som si dobre pamätal, aj oblečenie mala to isté.

Zhlboka som si povzdychol. Naozaj bola v zlom stave. Ak takto vyzeral jej zovňajšok, aké zúbožené a doráňané musela mať vnútro? Súrne potrebovala pomoc.

Sledovala ma takým prenikavým pohľadom, až som nadobudol pocit, že každú chvíľu poslednýkrát vydýchnem.

„O čo ti ide? Čo odo mňa chceš?“ rozhodila rukami.

„Čo keby som ťa odviezol domov, Ema? Potrebuješ sa vyspať.“

Barmanka nás nahnevane pozorovala. Stáli sme totiž úplne vpredu a blokovali ďalších ľudí za nami.

„Objednáte si?“

„Borovičku. Dvakrát,“ vyhlásila s opitým úškrnom. Podišla ku mne a pevne ma chytila za ramená. Postavila sa na špičky a tvár mala zarovno s mojou. Ako len môže byť jedna žena tak očarujúco krásna a zároveň taká hlúpa a naivná?!

„Dobre,“ prehovorila povýšeneckým tónom. „Tak ma teda zober domov, vyspím sa s tebou,“ pomaly mi prešla dlaňou po hrudi.

Bože, pomôž mi! Stoj pri mne a pevne ma drž.

Ako dlho už nestála žiadna žena tak blízko pri mne? Veľmi dobre viem, že to nebolo správne, ale bol som muž a v tomto naozaj slabý.

Bola pri mne čoraz bližšie a ja som sa nedokázal odlepiť od jej teplého a hrejivého tela.

„Ak je to jediné, čo chceš a potom mi už dáš pokoj, premôžem sa.“

Z nejakého dôvodu ma jej slová a postoj ranili, aj keď hladina alkoholu v jej krvi prevyšovala rozumovú stránku. V jej očiach bolo niečo, čo som nevidel už dávno. Nejaká iskra, plameň. Bolo mi to veľmi známe. Už len malá spomienka, niečo, čo mi ju pripomínalo, bolelo.

A možno to bolo iba preto, lebo som po dlhom čase hľadel na ženu tak zblízka.

Odtiahla sa odo mňa a zobrala zo stola dva poháriky. Jeden mi podala. „Na uvoľnenie.“ Nestihol som sa ani poriadne nadýchnuť a jeden mala už v sebe. Neurobilo to s ňou vôbec nič.

„Nechcem.“

Pokrčila plecami a vypila aj ten môj. Došli mi slová. Naozaj nežné žieňa.

„Tak poď, Patrik,“ prehovorila skomolene a prešla okolo mňa. Keď som uvidel, ako kráča, došlo mi, koľko musela toho vypiť. Po troch nerovných krokoch sa zatackala, a keby som ju nezachytil, spadla by tvárou na dlážku.

„Si tu sama, Ema?“ pokúsil som sa ju oprieť o najbližšiu stenu.

„Čo ťa do toho!“

Vytiahla z vrecka pár bielych tabletiek a prehltla ich.

„Nemôžeš brať lieky, keď piješ,“ snažil som sa ju presvedčiť, aby nerobila hlúposti. Posledné, čo som chcel dnes vidieť, bolo, ako sa otrávi.

„A kto si ty? Doktor? Vieš čo? Daj mi už pokoj!“

Naozaj to nemalo zmysel. Ema si nedala povedať a očividne nestála o pomoc.

„Nemáš sa čo o mňa starať!“ pokračovala v monológu a bolo jej rozumieť čoraz menej.

Otočil som sa a odišiel von za Ľubom. Ema si nepriala mať pri sebe nikoho. Možno mala Nina aj v niečom pravdu. Nemal by som sa miešať do života každému, koho stretnem.

„Už som chcel ísť za tebou, či si sa náhodou nestratil.“

Vonku bola poriadna zima. Aj keď sa blížilo leto, večery boli chladné.

Ema bola približne rovnako stará ako moja malá sestrička. Už len predstava, že by sa Nina túlala po uliciach v noci sama, mi bola proti srsti. A ešte v takom stave.

Nemohol som len tak odísť a tváriť sa, že som ju nevidel. Viem, malo mi to byť asi jedno, no nebolo.

Keď som ju uvidel, opäť to mnou pohlo. Tentoraz ešte s väčšou silou. Čo sa to so mnou deje? Možno to bude len nedostatkom spánku. Potreboval som sa vyspať, môj mozog stagnoval, a srdce sa preto správalo akosi precitlivene.

Ema stála na kraji parketu, kde sa na ňu dotieravo lepil nejaký starší muž.

Nahnevalo ma to. Prečo mi ju len stále pletieš do cesty, Bože? Vysvetlíš mi to? Mal si mi len ukázať, že žije a nechať nás oboch ísť po svojom, ale ty ma vždy vieš prekvapiť.

Sotva sa hýbala, bola ako omámená. Tomu chlapíkovi to zjavne vôbec neprekážalo, aspoň bude povoľnejšia. Presne som vedel, čo sa mu pri takýchto pohyboch odohráva v hlave, a vôbec sa mi to nepáčilo.

Nech už Ema pojedla čokoľvek, celkom jej to utlmilo zmysly. Bola skoro ako mŕtva, s tým rozdielom, že jej ešte bilo srdce. Stála a jej pohyby ovládal iba on. Rukami obopínal Emine boky a priťahoval ju k sebe. Hlava sa jej zaknísala vo vzduchu, akoby jej ani nepatrila. Určite vôbec netušila, čo práve robí, no zajtra to bude ľutovať. Bude však už neskoro.

Rukou jej zašiel pod tričko. Ema sa nepatrne vzpriečila. Chcela sa odtiahnuť, lenže on ju znova pritisol k sebe. Proti jeho sile nemala žiadnu šancu.

Hoci som ju nepoznal a nič som nevedel ani o tom chlapovi, rozhodol som sa. Takto by sa k nej nemal správať, aj keby bol jej priateľ.

Ovládali ho pudy a ju zas opiáty. Nemohol som sa na to iba tak dívať. V srdci som pocítil ochranársky pud. Možno to bolo preto, lebo vekovo bola ako Nina.

Vnútri som však videl pravdu, ktorá sa nedala oklamať. Ema mala v sebe niečo, čo mi tak dlho chýbalo. Čosi, čo som miloval.

„Nechaj ju!“ zakričal som, aby som si bol istý, že ma v tomto hluku začuje.

„A ty si kto?“ Jeho ruky stále oblápali jej rebrá. Namočil si ich azda do lepidla?

„Daj tie ruky preč!“

Nadvihol jeden kútik pier. „V pohode, ber si ju. Takých sú tu stovky.“

Zahryzol som si do jazyka a nechal ho odísť. Hneď ako ju pustil, pristála na mne.

Zdvihol som jej hlavu. „Ema, vnímaš ma?“

Oči mala zastreté. Dýchala nahlas a prerývane. Aké lieky to len vzala? V kombinácii s toľkým alkoholom to už neboli žarty.

„Ty,“ šepla. „Si mja.“

Vôbec som jej nerozumel. Pomalými krokmi som ju ťahal za sebou von. Človek by ani nepovedal, že je až taká ťažká. Potrebovala čerstvý vzduch.

„Čo si to len porobila?!“

Plietli sa jej nohy. Ak by som ju nedržal pevne okolo pása, neurobila by ani krok.

„Hajzel,“ šepla. Ostávalo mi iba dúfať, že to nepatrilo mne.

Telo jej úplne ochablo a mal som čo robiť, aby som to ustál.

Omdlela. Dofrasa!

„Ema!“ skríkol som na ňu.

Nereagovala. Toto mi vážne chýbalo!

„Ľubo! Pomôž mi s ňou, potrebujem ju odviezť do nemocnice,“ začal som kričať odo dverí. Doparoma, kde ten chalan trčí?

Snažil som sa ju prebrať. Búchal som ju po lícach, no vôbec nereagovala. Nič! Ani náznak nejakého pohybu.

Ema, toto mi nerob! Chcem sa ešte dívať do tvojich očí a hľadať v nich iskru, ktorá mi je taká známa. Ak mi ťa už Boh znova poslal do cesty, určite to má význam.

„Čo to zase stváraš, Paťo?“

Vrhol som naňho vražedný pohľad. Opäť ja. Ona si dovolí odpadnúť mi v náručí a na vine budem ja?!

Vzal som mu z rúk pohár s džúsom a opatrne jej ošpliechal tvár.

Nereagovala. Prečo sa všetky zhody zlých náhod musia prihodiť práve teraz?

Čo mám robiť? Ako sme sa to učili v škole?

Mal som za sebou štyri roky na medicíne, a keď prišlo do tuhého, nevedel som ani svoje meno.

Aspoňže stále dýchala, hoci chrčala ako traktor.

„Musím ju zobrať do nemocnice. Pomôžeš mi?“

Ema

Nevnímala som ruch, nepočula som hlasy. Vôbec som netušila, čo sa so mnou vlastne deje a kde som.

Jasno som mala len v jednom.

Niečo hlboko vo mne horelo.

Bolelo a pálilo.

Neskutočné sucho v ústach a prázdnota v žalúdku.

Jediné, čo som si pamätala, boli záblesky Patrikovej tváre, reflektory v bare a potom už len biele plášte doktorov a táto hnusná, špinavobiela stenu predo mnou.

Keď som otvorila oči, nebol to práve najkrajší pohľad.

V nemocnici som bola naposledy ešte v perinke.

Vedľa mňa stála jedna prázdna posteľ. V izbe bolo zasvietené a vonku už panovala čiernočierna tma.

Je ráno alebo večer?

Na všetko, čo sa so mnou dialo, som zabudla. Netušila som, aký je deň. Posledné dni sa strácali a splývali do jedného. Akoby som bola v tranze.

Môj pohľad upútala kytica kvetov na mojom stolíku. Boli tam rôznofarebné gerbery. Jednoduché, ale krásne. Pod kyticou som našla čokoládu prelepenú veľkou nálepkou a nemotorným písmom, takmer až doktorským.

Láska je odpoveď na všetko.

Nemusela som byť ani veštica, aby som vedela, komu písmo patrí.

Určite nebolo Tomášovo, aj keď by som to veľmi chcela. On by mi kúpil najkrajšie ruže, odkaz nechal napísať v kvetinárstve a kyticu by mi poslal rovno do školy, aby to všetci videli. Nikdy nerobil takéto prosté veci, ak nemohli žasnúť nad nimi druhí.

Takže láska, Patrik? To je tvoja odpoveď! No určite nie moja. Láska je v mojom živote veľmi premenlivá, prchká. Raz je a potom už nie je. Ako by mohla byť odpoveďou? A na čo vlastne?

Na moju bolesť? Na môj strach? Alebo je azda odpoveďou na to, prečo sa mi vkrádaš do života?

Láska je len hlúpy pocit, ktorý nás robí slabými, zraniteľnými a pre ktorý sme ochotní aj zomrieť či vraždiť.

O takúto lásku už nestojím.

Mojou odpoveďou na všetko je teraz malé nevinné stvorenie skrývajúce sa v mojom vnútri. A zvláštne puto, ktoré je už teraz medzi nami veľmi silné.

Zháčila som sa a rukou zablúdila k brušku.

Bolo tam akosi ticho.

Nie! Nie!

Ostrá bolesť ma pichla priamo do srdca. Okamžite som sa postavila a utekala na chodbu.

Kde je nejaká sestrička, keď ju potrebujete? Stratená!

Chodba bola úplne prázdna, nikde ani živej duše.

Doparoma!

Bolo mi do plaču. Potrebovala som to vedieť. Hneď. Ak som svojou hlúposťou ublížila malému, môj život sa skončil. Nezniesla by som pomyslenie na to, že odišlo kvôli mne. Ak odídeme, tak jedine spolu.

Zabočila som doprava a zbadala presklené dvere, ktorými sa vchádzalo na oddelenie. Pred dverami bola malá čakáreň pre návštevníkov.

Stála som tam bez pohnutia. Zaskočená a nemá.

Zabudla som dýchať, hýbať sa.

Na lavičke sedel mladý muž. Hlava mu bez pohnutia visela vo vzduchu a vlasy sa mu našuchorene ježili okolo nej. Vyzeral unavený a utrápený.

Trvalo mi len pár sekúnd, kým som si uvedomila, na koho hľadím.

Patrik.

„Už ste hore?“ ozval sa príjemný ženský hlas spoza môjho chrbta.

Sestrička. Konečne. Kde bola doteraz?

„Som rada, že ste v poriadku,“ pousmiala sa.

Patrika prebudil sestričkin hlas. Zodvihol hlavu a zadíval sa na nás.

Zízala som na mladého a úplne cudzieho muža, akoby ma ovalili niečím po hlave. Nebol to on.

Mal len rovnaké vlasy ako Patrik, aj to iba čiastočne.

Ako som sa mohla takto spliesť? Patrik nemal žiadny dôvod, aby bol teraz tu.

Čo ak žiadny Patrik ani neexistuje? Možno som si ho len vymyslela, bol výplodom mojej bujnej fantázie a útechou týchto pochmúrnych dní.

„Čo sa vlastne stalo?“ pozrela som sa na sestričku s očami otvorenými dokorán.

„Nepamätáte si nič?“ zháčila sa.

Pokrútila som hlavou. „Iba útržky. Nič konkrétne. Je moje dieťa v poriadku?“

„Zoberiem vás k doktorovi.“ Opatrne ma chytila za ramená a postrčila vpred.

Len to nie! To jediné nie! Nechcem o teba prísť!

„Je v poriadku?“ zopakovala som otázku, no oveľa horlivejšie a s dôrazom.

Celá som sa začínala triasť.

„Nebojte sa, je v poriadku,“ pohladila ma po líci.

Zo srdca mi spadol obrovský balvan a okamžite mi zvlhli oči.

„Ďakujem,“ šepla som.

„Poďakujte sa svojmu priateľovi, nie mne. Priviezol vás sem v poslednej chvíli.“

Takže Patrik naozaj žije. Nevymyslela som si ho.

A hoci by som možno chcela, aby bol teraz tu, bola som sama. Niekedy mávam naozaj zvláštne predstavy.

Za všetkým stál opäť on. Prečo to všetko robí? Zachraňuje ma, keď sa ocitnem na konci cesty, daruje mi kvety. Akoby vždy vedel, kedy a kde budem potrebovať pomoc. Bol ako môj strážny anjel. So svetlými vlasmi, bledou pokožkou a prenikavými očami naozaj vyzeral ako posol z neba.

Lenže čo ak chcem, aby bol mojím strážnym anjelom niekto iný?

Muž, ktorého milujem a s ktorým čakám dieťa, a nie tento dotieravý a nemožne sa obliekajúci Patrik?

Čo tým kto sleduje?!

Doktor mi svietil odporným svetlom do očí. Bolo to ako svetlo na konci tunela.

„Ako sa voláte?“

Má to byť kontrolná otázka, aby zistil, či mi správne funguje mozog?

„Ema Jablonská.“

„Koľko máte rokov, Ema?“

Odporné a nepríjemné svetlo konečne zmizlo.

„Devätnásť.“

„Koľko ukazujem prstov?“

Ešte jedna takáto nezmyselná otázka a odchádzam! „Štyri. Poviete mi už, čo sa stalo?“

„Čo si pamätáte ako posledné?“

„Bola som v jednom klube. Opila sa, tancovala a potom mám už okno.“

„Nebrali ste žiadne lieky?“

Prečo musia doktori vedieť všetko?

Prikývla som. A teraz ma zavrú na psychiatriu, pretože som sa chcela otráviť. Ak im Patrik náhodou spomenul, ako sme sa spoznali, miesto mám isté.

„Vo vašej krvi sme našli stopy sedatív. Preto si veľa nepamätáte. Doviezli vás vo veľmi zlom stave. Nevnímali ste okolie, nemohli sme vás ani prebrať. Vypláchli sme vám žalúdok, no lieky už boli vstrebané v tele, preto ste prespali celý deň. Našťastie to nezanechalo na dieťati žiadne dôsledky, ale už sa to nemôže viackrát opakovať. Rozumiete, slečna? Fyzicky ste v poriadku, no po psychickej stránke by som vás chcel poslať aspoň k psychológovi, ak budete súhlasiť.“

A teraz zo mňa urobia blázna. Možno ním aj naozaj som. A všetko kvôli Patrikovi, ktorý ma sem musel priviezť. Bola by som si s tým poradila aj sama!

Alebo možno ani nie. Nemala by som byť radšej mŕtva, ako zavretá v blázinci?

Keby tu len teraz bol Tomáš. Objal by ma. Miloval sa so mnou. Chýbal mi tak veľmi, že som bola schopná všetkých týchto hlúpych vecí, len aby si ma všimol. Aby sa ku mne vrátil, aby ma znova miloval. Som naozaj hlúpa, mala by som naňho konečne zabudnúť.

„Ak chcete, môžem vám požičať mobil, mali by ste zavolať domov rodine. Určite sa o vás boja.“

„Ako to boja?“

„Vedeli sme len vaše krstné meno, preto sme nemohli dať nikomu nič vedieť.“

Naozaj mi chcel tento mladý doktor povedať, že môj otec, ktorý je v tejto nemocnici pravou rukou riaditeľa a primárom onkológie, netuší, že tu leží jeho dcéra?

Ak to nevie, je na to len jeden dôvod. Nehľadal ma.

Existujú dva typy otcov. Tí, ktorí svoje dcéry nadovšetko milujú, vážia a chránia ich ako svoje malé princezné a potom sú tu tí, ktorí nemajú na svoje dcéry čas. Majú však peniaze, ktoré im podľa nich vynahradia všetku lásku.

„Aký je deň?“

„Streda, pätnásteho.“

Je to už štvrtý deň. Štyri dni ticha v našej rodine. Ako veľa sa počas tých dní zmenilo. Nič už nie je také, aké bývalo. A zrejme ani nebude.

Neposlúchla som mamin rozkaz a nešla na interrupciu.

Pokúsila som sa nás oboch zabiť.

Patrik to prekazil.

Presviedčala som Tomáša, aby nás opäť prijal, no neúspešne.

Opila a predávkovala som sa zo smútku, straty a bolesti.

Patrik to znova pokazil.

A teraz som tu. Opustená. Sama. A jediný človek, ktorý sa o mňa z neznámeho dôvodu zaujímal, bol on.

Posledné štyri dni boli pre mňa skúškou. Najdôležitejšie dni môjho života. A on ich prežil so mnou. Nie ako moja rodina, bez myšlienky na mňa.

Bojoval so mnou. Nie proti mne.

A to je to, čo dosiaľ neurobil pre mňa nik.

Len jeden čudný cudzinec.

Odo dverí sa ozvalo zaklopanie.

Stála som pri okne a hľadela do tmy. Ulice osvetľovali pouličné svetlá, ktoré svietili na tých pár ľudí, ktorí sa v neskorej hodine pohybovali okolo nemocnice.

Dvere sa neotvorili, nasledovalo ďalšie zaklopanie. Nespomínala som si na to, že by som zamkla, tak čoho sa boja?

„Ďalej!“

Pootvorili sa.

Vykukla z nich rozospatá Patrikova tvár.

„Ahoj,“ šepol a opatrne vošiel do vnútra.

Má zo mňa strach?

Mlčala som. V myšlienkach som blúdila k slovám, ktoré mi povedala sestrička. Ak by ma sem nepriviedol, mohla som byť už pod zemou. Zaslúži si aspoň poďakovanie. Urobil to predsa z vlastného presvedčenia, neprosila som ho o to, tak prečo by som mu mala vlastne ďakovať a priznať si chybu?

„Kde máš oblek?“

„Aký?“ zahľadel sa na mňa nechápavo.

„Supermana.“

Nezaváhal ani na sekundu. „Asi ťa sklamem, ale som spiderman,“ uškrnul sa.

„Bojím sa pavúkov.“

„Ja sa bojím o ľudí, ktorí nemajú radi pavúky.“

Prečo by sa už len mal o mňa strachovať? Nedávalo to žiadny zmysel.

Otočila som sa k oknu. Nemohla som sa naňho dlhšie dívať. Čo odo mňa vlastne chce? Túži ma stále vyhľadávať a zachraňovať? Nechápe, že donekonečna to takto nepôjde? Som na konci síl, už sa na tom nedá nič zmeniť.

„O čo ti vlastne ide? Prečo to robíš?“ obrátila som sa k nemu.

Odrazu bol veľmi blízko. Len jeden krok a mne sa zasekli v hrdle ďalšie vyčítavé slová na jeho adresu.

„Nerozumiem,“ šepla som.

„A čo som mal robiť, Ema? Mal som ťa nechať ležať na dlážke v bare? Nemohol som. Pochop ma. Zamiloval som sa. Hneď vtedy na moste.“

Pristúpil ešte o krok bližšie. Nechápala som, čo hovorí. Prečo? Ako to?

Bol čoraz bližšie. „Viem, že čakáš dieťa, Ema, no neprekáža mi to. Môžeme sa oň postarať spolu.“ Nedokončil vetu a začal ma bozkávať. Jeho pery boli jemné a nežné, akoby som sa bozkávala s oblakmi. Vyniesli ma až do neba.

„Ema!“ skríkol niekto v diaľke.

„Haló!“

Patrikove pery sa oddelili od mojich a jeho tvár sa z ničoho nič stratila.

Všetky slová a skutky sa stratili v nekonečne.

Prebudila som sa.

Bol to iba sen.

S otvorenými a poriadne vyľakanými očami som hľadela priamo na otca, ktorý sa nado mnou skláňal.

„Konečne, Ema,“ povzdychol si. „Už som si myslel, že si v kóme.“

Naozaj sa mi snívalo, že ma Patrik pobozkal? Nedávajú mi tu náhodou nejaké omamné látky? Najprv som ho videla na chodbe a teraz sa mi zjavil v sne.

Ten chlap mi v žiadnom prípade nechcel dať pokoj.

A možno som si ho podvedome privolávala sama tým, že som naňho stále myslela. Na Tomáša som však myslela neprestajne a za celé roky sa mi s ním nesnívalo ani len raz.

„Vieš, ako som sa zľakol, keď si mi večer napísala tú správu? Naozaj si sa nevedela ozvať skôr?“

Ako to, že ma jeho pichľavé slová už vôbec nezraňujú? Ako to, že si sa neozval ty, otec?

„Rozprával som sa s primárom,“ úporne sa mi zadíval do očí. Presne tým pohľadom, ktorým na mňa hľadel celý môj život. Prísnym a neúprosným. „Dúfam, že máš na to, čo si urobila, rozumné vysvetlenie.“ Prekrížil si ruky cez prsia a nahodil doktorský postoj.

„Uvedomuješ si, čo si o mne myslí teraz celá nemocnica? Zástupcova dcéra skončí opitá a predávkovaná na pohotovosti a ja o tom ani neviem. Všetci ma pokladajú za ignoranta, ktorý sa vôbec nezaujíma o dcéru a nevie ju ani správne vychovať,“ zvýšil hlas.

So zatajeným dychom som ho počúvala a napäto čakala na ďalšie výčitky.

Bola som najhoršia dcéra na svete.

„Nechcela som sa predávkovať ani opiť.“ Čo iné som mu mala povedať? Musela som klamať. Nikdy by nepochopil, ako sa teraz cítim a prečo som to urobila. Kvôli samote.

„Volal som mame. Nemá na teba slov. Posledný týždeň sa správaš ako odtrhnutá z reťaze. Nerozumiem, čo sme v tvojej výchove urobili zle. Dávali sme ti predsa všetko. Nikdy ti nič nechýbalo a ty sa nám odvďačíš takto?“

Dali ste mi všetko. Všetko okrem lásky.

Do očí sa mi natlačili slzy. Čo ak majú naozaj pravdu? Nezaslúžim si ich. Nezaslúžim si tu vôbec byť. Ak by som vtedy skočila z mosta, možno by si to ani nevšimli. Možno by prišli na to až po týždni či mesiaci, keby dom zapadol prachom.

„Vždy chcem pre teba len to najlepšie,“ riekol a sadol si na okraj mojej postele. „Pochop, že dieťa by ti bolo iba na príťaž. Si veľmi mladá, Emka. Nevedela by si sa oň starať. Ver mi, poznám ťa. Po chvíli by ťa to prešlo a chcela by si si opäť užívať. Chodiť von s kamarátkami, ísť do Španielska. Uvedomuješ si, že by si sa musela toho všetkého vzdať? Nemala by si už na nič čas, tvoj život by sa krútil len okolo vymieňania plienok. Rozumieš?“

Rozumela som. Až príliš dobre. „Máš pravdu,“ šepla som.

Určite nebude ľahké vzdať sa vecí, ktoré mám rada. Lenže nie je lepšie vzdať sa vecí ako človeka, ktorého už teraz milujem najviac, ako mi to zlomené srdce dovolí?!

„Bude to ťažké, no zvládnem to,“ povedala som odhodlane. Budem musieť.

Otec zvraštil obočie. Nikdy sa so mnou o takýchto osobných témach nerozprával.

„Vieš, že Tomáš o dieťa nestojí.“

Prikývla som. V hrdle sa mi zasekol hlas.

Nechce ho. Nechce mňa. Mienila som plakať, vyroniť aj celé moria sĺz, ale pred otcom som nedokázala prejaviť svoju slabosť. Hrdosť a pýchu sme mali v rodine dedičnú. Bohužiaľ.

„Budeš na to sama. Vieš, že ja a mama nebudeme mať čas pomáhať ti. Prosím ťa, Ema, konečne si uvedom, že to nemôžeš zvládnuť. Veď nemáš o deťoch ani len šajnu,“ pokrútil hlavou. „Chceme ti len dobre, interrupcia je najlepšie riešenie. Všetko máš ešte pred sebou. Môžeš zabudnúť na Tomáša, odísť do Španielska a začať nový život. A predstav si, čo bude, ak si ho necháš. Kto ťa bude chcieť s dieťaťom? A kde sa potom zamestnáš? S ukončeným gymnáziom, bez školy? Pochop to už. Život nie je rozprávka. Urobila si chybu. Obrovskú chybu. A teraz za ňu musíš niesť následky.“

Celý otcov monológ stratil účinok poslednou vetou. Mal pravdu. Vo všetkom mal pravdu. Ak by som mu to však uznala, chýbalo by iba málo, aby ma naozaj nalomil a ja by som sa dala prehovoriť. Tak ako to bolo doteraz vždy. Vo všetkom som počúvala mamine rady. Až teraz som nabrala odvahu povedať jej nie.

„Práve preto, že je to moja chyba, oci, musím za ňu niesť následky ja. Nie to malé. Ono za nič nemôže. Skús pochopiť ty mňa. Nikdy by som si to neodpustila,“ vážila som každé jedno slovo. Dúfala som, že to otca aspoň čiastočne obmäkčí.

Dlhú chvíľu mlčal a zamyslene hľadel kamsi za mňa.

„Porozprávaj sa o tom s mamou,“ povedal a postavil sa na odchod.

Čo som od neho vlastne čakala?

„Skočím do obchodu kúpiť niečo pod zub. Mama príde po teba zajtra ráno, už by ťa mali pustiť. Doniesol som ti aj doklady a mobil.“

Bol to môj otec, a aj keď bol niekedy chladný, tvrdohlavý, neprejavujúci žiadne city a pevne sa držiaci svojej pravdy, nemohla som ho neľúbiť.

4. kapitola

Ak ti smrť podlomí kolená, vzchop sa a podaj si ruku so životom.

Mama prišla na druhý deň ráno, presne ako sľúbil otec. Čakala ma na chodbe s prepúšťacou správou a kamenným pohľadom.

Celou cestou domov so mnou neprehovorila ani jediné slovko. Videla som na nej, že sa hnevá.

Ako by som mohla utíšiť jej hnev? Okrem toho, že by som ju poslúchla? Nijako.

„A teraz mi to celé vysvetli,“ stála nado mnou s prekríženými rukami cez prsia.

„Zbláznila si sa? Čo ti to napadlo, Ema? Pojesť otcove lieky a zapiť ich alkoholom?“

Sedela som v obývačke, akoby ma niekto pribil na pohovku klincami. Bez pohnutia a bez dychu. Uvedomovala som si, že nemám proti nej žiadnu šancu. Potrebovala by som vyššiu moc. Možno by som o to mohla poprosiť Boha. Na moste to zabralo. Zjavil sa Patrik.

Najprv by som však musela v neho veriť. Prestať si myslieť, že je len výplodom našej fantázie, pretože sa bojíme smrti a tmy.

„Nechcela som. Vymklo sa mi to z rúk,“ hľadela som do zeme.

„Čo si nechcela, Ema? Zabiť dieťa? Ach, moja.“ Mama si ku mne čupla a pohladila ma po vlasoch. „Nie je to žiadna hanba, ak si to urobila práve preto. Nikto ťa nebude súdiť. Mohla si však ublížiť aj sebe, srdiečko,“ nadýchla sa zhlboka.

„Interrupcia je lepšie riešenie. Nik sa to predsa nemusí dozvedieť. Nemusíš sa báť, po celý čas budem s tebou.“

Do očí sa mi nahrnuli slzy. Ako to, že ma nevie pochopiť ani vlastná mama? Ako to, že uvažuje opačne ako ja?

„Nechcela som. Nechcem…“

„Viem, moja, viem,“ začala plakať mama. Ako dlho som ju nevidela plakať? Celú večnosť. Vlastne mama nikdy neplakala. Vždy si vedela zachovať chladnú hlavu.

„Bude to ťažké, ale budem stáť pri tebe.“

Mamine pevné a hrejivé ruky ma objali. Tak pevne ako ešte nikdy. Hrialo ma to, upokojovalo. Konečne stála mama pri mne, tak ako som o tom vždy snívala.

Smutné na tom bolo, že to urobila len preto, lebo ma nepochopila. Nebolo by predsa len lepšie pristúpiť na jej požiadavky? Čo ak by som to aspoň zahrala? Na určitý čas by mi dali rodičia pokoj, až neskôr by si všimli, ako som ich oklamala.

A potom by som ich už stratila naozaj a navždy.

„Chcem…“ nadýchla som sa a pripravila, „… si dieťa nechať.“

Mama sa mi nechápavo zahľadela do očí. „Čo to hovoríš?“ Pretrela si oči dlaňou, aby zotrela slzy.

„Ľúbim ho,“ položila som si obe ruky na ešte neviditeľné bruško.

Mama sa postavila. Jej milý pohľad zmizol. Už som nebola na jej strane, všetko sa tým zmenilo.

Mama rozlišovala len dve skupiny ľudí. Tí, ktorí s ňou vo všetkom súhlasili a tí, ktorí mali iný názor. Jedných zbožňovala, druhých neznášala. Nikdy ľuďom veľmi nerozumela, nemohla som čakať, že pochopí svoje deti. Možno nám rozumela v detstve, ale teraz nie. Nesúhlas s jej postojom brala ako začiatok vojny. Odpor a úplnú hlúposť.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyhradené pre teba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.