Památník protifašistického odboje – Kobyliská střelnice

Copyright © Dušan Tomášek – heirs, Robert Kvaček, 2008, 2019

Photos © Archiv ČsOL, Spolek pro vojenská pietní místa, Wikimedia Commons, 2019

Drawing © Martin Ďásek, 2019

Cover Art © Jožka Gabriel, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2008, 2019

ISBN 978-80-7557-146-5 (print)

ISBN 978-80-7557-667-5 (ePub)

ISBN 978-80-7557-668-2 (mobi)

ISBN 978-80-7557-669-9 (pdf)

Obsah

Československý voják

Ministr

Do čela vlády

Premiér a odbojář

V obklíčení

Poslední měsíce

Alois Eliáš – životopisná data

Tato biografie je především příběhem, jako jím jsou dějiny samy. Skládají se z nespočitatelných osudů, které se obtisknou ve své době a ona v nich, a pak zmizí, nanejvýš proměněny v látku historických rekonstrukcí. Tady je osud zachován, nejen proto, že patřil osobnosti, ale i z toho důvodu, že charakterizuje různá údobí české historie v první polovině dvacátého století. Jsou to těžké dějiny, rychle za sebou střídající vzepětí i pády. Jsou to drsné dějiny, které se svými aktéry často zacházejí bez slitování a aspoň pozdějšího uznání. Jsou to složité dějiny. Zajímavé pro úvahy, nesnadné pro život. Eliášův příběh to také ukazuje…

Československý voják

Byla to ojedinělost tragická. Jako jediný ministerský předseda zemí okupovaných nacistickým Německem byl generál Alois Eliáš postaven před popravčí četu.

Přivezli ho k večeru 19. června 1942 na střelnici v Praze-Kobylisích. Den po dobytí kostela v Resslově ulici, kde padlo v nerovném boji sedm parašutistů. Eliáš se s nimi nikdy nesetkal. Jeho úsilí bylo ale s jejich posláním totožné. Jen způsob boje byl odlišný.

Postavili ho zády k náspu asi osm kroků před popravčí četu – pět mužů s puškou a velící důstojník se šavlí. Měl na sobě civilní šaty, na hlavě zelený lovecký klobouk. Rád jezdíval na hony, choval psy. Teď i to končilo. Že ho čeká smrt, věděl už dávno. Jenom okamžik jejího příchodu neznal. Nyní je tady. Myslí snad na to? Nebo na něco úplně jiného?

Stojí nespoután, s nezavázanýma očima. Navenek klidně, mužně. Potvrdí to později svědci exekuce. Ale to on už nebude žít. Těsně před rozkazem k palbě snímá klobouk a odhazuje ho. Nikoli do dáli, ale jen k východnímu náspu, kde stojí pražský gestapák Fuchs a velitel pankrácké věznice Soppa.

Chtěl asi umřít prostovlasý.

* * *

Alois Eliáš přišel na svět 29. září 1890 na Královských Vinohradech. V třípatrovém domě na křižovatce dnešních ulic Francouzské a Jana Masaryka. Od 22. června 1947 zdobí nároží domu bronzová busta s nápisem: „Zde se narodil armádní generál Ing. Alois Eliáš, bojovník za svobodu národa popravený nacisty 19. 6. 1942.“

Už tehdy se vedly o Eliáše spory. Desku s bustou připravila místní odbočka Svazu osvobozených politických vězňů k 28. říjnu 1946. Slavnost však byla odložena údajně po zásahu Ladislava Kopřivy z vedení onoho svazu. Kopřivův druh z předsednictva Ústředního výboru komunistické strany Václav Kopecký však Eliášovu památku naopak podpořil a odhalení desky přivítal 17. června1947 i dopisem: „Budiž vzdána čest muži, který v boji s nepřítelem nikdy nezakolísal a vytrval až do konce… Čest bojovníku, který nám i příštím pokolením bude příkladem.“

Toto písemné vyznání pravděpodobně způsobilo, že deska nebyla po únoru 1948 odstraněna. Ocenění prezidentem Benešem, který vzpomněl Eliášova věrného legionářství, účasti v boji a oběti života, ani telegram arcibiskupa Josefa Berana označující Eliáše za velkého syna českého národa a bojovníka za svobodu by ji sotva ochránily.

Tehdejší polemickou atmosféru zdůraznilo prohlášení odbojáře a generálního tajemníka národně socialistické strany Vladimíra Krajiny v Kladně, zveřejněné 25. června 1947 ve Svobodném slově. Popravenému Eliášovi prý se odhalují desky, řekl s jistou ironií, což však není zárukou, že by nebyl rovněž souzen, kdyby zůstal naživu. Krajina ale protiřečil sám sobě, když před rokem nazval Eliáše „naším věrným spolupracovníkem“. Paradoxní situaci zpestřili svou účastí při odhalení desky bývalí ministři Eliášovy vlády Dominik Čipera a Vladislav Klumpar, kteří za účast v protektorátní vládě souzeni nebyli.

To vše jen umocňuje naléhavost otázky, kdo a jaký byl Alois Eliáš.

* * *

Obecnou školu i českou státní reálku navštěvoval na Královských Vinohradech. Jeho vysvědčení dospělosti z 2. července 1908 uvádí, že byl katolického náboženství, „konal studia reální“ v letech 1901 až 1908, podrobil se závěrečné zkoušce a byl uznán dospělým k návštěvě vysoké školy technické. V příštích třech letech tedy absolvoval Českou školu technickou (ČVUT ještě nebylo) a v březnu 1911 složil státní zkoušku inženýrsko-zeměměřičskou. Právo užívat titul inženýra mu však bylo přiznáno až v prosinci 1938, v době, kdy už byl ministrem československé vlády.

Jako mladý civilní geometr získával praxi při stavební a trasovací činnosti v různých zemích Rakousko-Uherska. V roce 1913 nastoupil do služeb podnikatelské firmy Ing. Píchy na stavbě železnice v Bosně. Jako jednoroční dobrovolník musel 1. října 1913 nastoupit vojenskou službu u 28. pěšího pluku v Praze. Po dvou a půl měsících byl přeložen v hodnosti poddůstojníka do zálohy a odešel znovu na stavbu do Bosny. Tam ho zastihla válka.

Po částečné rakousko-uherské mobilizaci 26. července 1914 se Eliáš vrátil do Prahy a v den vyhlášení válečného stavu se Srbskem, 28. července, narukoval opět k 28. pluku, jehož příslušníkům se říkalo Pražské děti. Za pár dnů, 11. srpna, se stal desátníkem v záloze. Brzo nato odjel s 2. pochodovou rotou na východ. Necelý týden po zasazení pluku na frontu se desátníku Eliášovi podařilo dostat do ruského zajetí. Bylo to 28. srpna 1914 po útoku nepřítele. Pluk ho následoval 3. dubna 1915, kdy bylo zajato na 1 400 vojáků i s českými důstojníky. Neslavný konec Eliášova prvního pluku, u něhož sloužil, oznámil císař František Josef I. veřejným prohlášením: „Naplněn bolestí nařizuji, aby pluk číslo 28 byl vyškrtnut z mého vojska pro zbabělost před nepřítelem a velezradu… Dějiny pluku, který přišel do pole s morálkou otrávenou z domova, tímto dnem skončily.“

Jako žák obecné školy na Vinohradech (1899)

… maturant na vinohradské reálce (1908)

… vysokoškolský student (1909)

… důstojník československých legií (1918)

Plukovní štáb 21. čs. střeleckého pluku. Uprostřed velitel pluku pplk. Gillain, čtvrtý zprava por. Eliáš (Zdroj: Archiv ČsOL)

Neskončily ovšem osudy jeho vojáků. V době, kdy se značná část pluku ocitla v zajetí, pracoval už Eliáš jako vojenský technický úředník carské armády, nejprve při dostavbě dráhy z Novonikolajevska (dnes Novosibirsk) přes Barnaul do Bijska na horním toku řeky Ob, začátkem jara 1916 pak odjel se svým zaměstnavatelem Anisimovem jako „civilní důstojník“ na Kavkaz. Tam pomáhal při stavbě železnice do Markary.

* * *

Na Kavkaze se Eliáš dozvěděl o československých legiích a o náboru do nich.

Využil tedy v létě 1917 dovolené a 23. srpna se přihlásil u českého emisara praporčíka Urbana v Kainsku v Tomské gubernii. Vrátil se do míst, kde před dvěma lety pracoval. Odeslali ho do Borispolu. Po skončení tamního kurzu ho zařadili do transportu kapitána Otakara Husáka, který jel do Francie. Unikl tak zdlouhavé sibiřské anabázi, když bolševická revoluce další cestu na západ uzavřela. Transport vyjel 15. října 1917, do Francie dorazil za měsíc, 13. listopadu. Hned příštího dne byl desátník Eliáš odvelen do důstojnické školy 33. francouzského pluku v St. Meixent.

Další výcvik pro velitele čety a roty prodělal v Cognacu. Koncem ledna 1918 byl povýšen na četaře, koncem února na podporučíka. V březnu byl přidělen jako velitel čety a později roty k 21. československému pěšímu pluku, který s 22. plukem tvořil československou brigádu. V červnu 1919 byl Eliáš podruhé v životě odeslán na frontu. Od 22. srpna už byl nadporučíkem v záloze. Byl to rychlý vojenský postup, který v bojových podmínkách předpokládal rozhodnost, odvahu i schopnost jednat s podřízenými. Také pozdější hodnocení tyto Eliášovy vlastnosti potvrdila.

Hodnocení velitelů vyzdvihovala jeho rozhodnost, odvahu i schopnost jednat s podřízenými (Zdroj: Archiv ČsOL)

S 21. československým plukem prodělal Eliáš na samém sklonku války tvrdé boje o Terron a na řece Aisne ve východní Francii. Čechoslováci tam museli bojovat o každou píď půdy. Vysloužili si pochvalu vrchního velitele francouzské armády. V těchto bojích měla čs. brigáda 183 padlých, 69 nezvěstných a 876 raněných. Za boje ve Francii dostal Eliáš Francouzský válečný kříž se stříbrnou hvězdou, řád Čestné legie a Pamětní medaili účastníků Velké války.

Domů se vrátil 10. ledna 1919 v hodnosti štábního kapitána pěchoty v záloze. O shledání po čtyřech a půl letech s matkou napsal v květnu 1939, tedy už za německé okupace: „Prostá a jednoduchá ve svém myšlení měla moje matka vysoko vypjatý cit české vlastenky. Když jsem se z jara roku 1919 vrátil do vlasti, uvítala mě maminka s pocity nejen lásky mateřské, ale i s vřelým citem uvědomělé a hrdé Češky.“

Návrat domů neznamenal konec bojů. S Poláky se vedly úporné boje o Těšínsko, v nichž se střílelo, maďarští „internacionalisté“ chtěli vzít právě zrozené Československé republice Slovensko, které bylo po staletí v područí Uherska. Francouzští legionáři spolu s dalšími navrátilci šli znovu na frontu. Eliáš sloužil do 25. března 1919 jako náčelník štábu velitelství operačních vojsk na severovýchodní Moravě, pak se stal nakrátko zástupcem velitele 21. pluku francouzských legií v Praze, ale už od konce května až do listopadu 1919 působil ve funkci náčelníka štábu skupiny Gillain při obraně Slovenska.

Po svatbě s Jaroslavou Kosákovou

Po návratu do Prahy se chtěl věnovat svému občanskému povolání. Ministr obrany Klofáč ho ale přemluvil, aby zůstal v armádě. Na Štědrý den 1919 se stal Eliáš vojákem z povolání v hodnosti majora pěchoty. Bylo tím rozhodnuto o jeho dalším životě.

* * *

Jen pomalu přivykala poválečná doba na mír. Potřeba armády zůstávala nepochybná, zvláště pro nový stát usazující se ve stále ještě jakoby provizorně utvořeném středoevropském prostoru. Jeho armádu měli vést především důstojníci prověření legiemi. Chyběly jim zatím teoretické znalosti, zato svůj vztah k republice dostatečně prokázali v bojích na ruské, francouzské a italské frontě.

V únoru 1920 byl Eliáš přidělen k 21. pěšímu pluku do Čáslavi a stal se jeho velitelem. Tam poznal Jaroslavu Kosákovou, o šest let mladší dceru majitele usedlosti z nedalekých Žlebů. Vzali se 24. září 1920 v Praze. Díky nevěstinu věnu se sociální postavení Eliáše podstatně zlepšilo. Sám pocházel z nepříliš majetné rodiny: jeho děd František byl zedníkem v Jevanech, otec Alois pracoval na Vinohradech jako krejčovský pomocník, později se vypracoval na váženého mistra. Zápis v matrice uvádí, že chlapec narozený 29. září byl 6. října 1890 pokřtěn po rodičích Alois Josef; dodatečná poznámka z února 1921 však oznamuje, že už jako dospělý vystoupil z katolické církve a zůstal bez vyznání.

V Čáslavi sloužil Eliáš do dubna 1921. Z té doby existuje záznam o jeho bydlišti – „ve vlastním domě s rodinou“. Nepobyl v něm dlouho. V dubnu 1921 si ho jeho známý a příznivec z legií, generál Husák, který vedl načas ministerstvo obrany, vybral za svého pobočníka. Eliáš si získával v armádě jméno, začalo se s ním počítat ve štábních funkcích, a proto byl na podzim 1921 vyslán na francouzskou vysokou válečnou školu. Mezitím z něho ještě nečekaná a rychlá mobilizace armády udělala náčelníka štábu 1. pěší divize. Československo v říjnu 1921 mobilizovalo, aby zbránilo poslednímu rakouskému císaři a uherskému králi Karlovi znovu si nasadit svatoštěpánskou korunu. Karel si pro ni došel do Budapešti, vzápětí však skončil v internaci na ostrově Madeira v Atlantiku.

Ve Francii studoval Eliáš do září 1923. Úspěšně, říká to i hodnocení velitele francouzské École de la guerre: „Důstojník živé a otevřené povahy, zdravého, jasného a přesného uvažování. Rozeznává nesnáze a řeší je metodicky. Bystrého rozhodování, velmi čilé reakce. Nabyl velkých vědomostí. Velmi pracovitý. Jeden z nejlepších mezi zahraničními důstojníky.“

Pplk. gšt. Alois Eliáš po návratu ze studií na Vysoké škole válečné v Paříži (1923)

Po návratu z Paříže byl už podplukovník generálního štábu Eliáš přidělen k operačnímu oddělení hlavního štábu ministerstva národní obrany, brzy nato přešel do organizačního oddělení a od ledna 1924 do února 1929 působil jako přednosta tohoto oddělení. V té době byl povýšen na plukovníka. Představu o jeho působení a vystupování upřesňují hodnocení jeho nadřízených.

Brigádní generál Alois Eliáš na manévrech (1931)

Brigádní generál Alois Eliáš ve své pracovně na Hlavním štábu v Praze (1931)

Roky 1924 a 1925, generál Louis-Eugéne Faucher z hlavního štábu: „Velmi čilý, skvělá inteligence, řídí své podřízené pevně, ale laskavě. K mimořádnému povýšení způsobilý… Hodně nadprůměrný důstojník v každém ohledu.“ Rok 1926, generál Husák: „Povaha otevřená, veselý a sympatický. Velmi vzdělaný, velmi pracovitý a velmi svědomitý důstojník nadprůměrné inteligence a vynikajících znalostí jak vojenských, tak všeobecných. Má uhlazené společenské vystupování. Jeden z nejlepších důstojníků naší armády.“

Alois Eliáš s Arnoštem Heidrichem na odzbrojovací konferenci v Ženevě (1932)

Hodnocení z dalších let opakují někdy doslova formulace z předešlých období, nanejvýš přidávají „nevšední iniciativu, bystrý postřeh, neobyčejnou pracovitost“. Není tedy divu, že Eliáš byl v únoru 1929 ustanoven druhým zástupcem náčelníka hlavního štábu, v červenci mimo pořadí povýšen na brigádního generála a po měsíčním působení ve funkci velitele 2. pěší brigády v Chomutově vybrán k mimořádnému úkolu: 30. ledna 1932 se stal stálým členem československé delegace na světové konferenci o odzbrojení v Ženevě.

Eliáš se tak dostával do světa diplomacie a politiky, sice především jako expert, ale měl možnost vidět zblízka „vysokou“ politiku i velmocenskou. Nebyl to vždycky pohled příjemný. Politika se mu však ani předtím nevyhýbala a on se nevyhýbal jí, ač oceňoval a dodržoval oficiální nadstranickost armády. Za Benešovy nepřítomnosti v Ženevě vedl Eliáš s československým zástupcem u Společnosti národů Arnoštem Heidrichem i politickou agendu delegace. Poznával úředníky a vojáky, diplomaty a politiky. Byl mezi nimi také německý ministr zahraničí Konstantin von Neurath. Československé postoje nemohla německá delegace přehlížet, zrcadlily i vyjadřovaly totiž většinou taktiku jejího hlavního protivníka, Francie. A tak Němci dobře věděli, kdo Československo zastupuje. Eliáš byl pracovitý a informovaný, a to Beneš oceňoval. A rovněž to, že s ním sdílel vážné obavy z neúspěchu konference a z nového válečného nebezpečí.

Za ženevské působení a jeho politické souvislosti si Eliáš vysloužil nejen uznání, ale také – a samozřejmě – závist. Zvláště nový náčelník hlavního štábu generál Ludvík Krejčí se Eliášova funkčního postupu „obával“. Ukázalo se, že ze svého hlediska docela právem.

* * *

Ze Ženevy se Eliáš definitivně vrátil v polovině roku 1933 a nastoupil znovu k brigádě do Chomutova. Po čtyřech měsících, v listopadu 1933, byl jmenován velitelem třetí divize v Litoměřicích. Tam blíže poznával nacionální neklid. Dělal mu starosti.

Po necelém půlroce se za ním přistěhovala jeho žena. Třiačtyřicetiletý Eliáš měl v té době započítánu služební dobu 32 let. Za účast v legiích mu totiž byla, jako ostatním legionářům, připočítána „nadskutečná“ služební doba v délce 12 roků.

Jeho služební hodnocení z doby působení v severním pohraničí vypracovával zemský velitel armádní generál Josef Bílý. Přestože Eliáš v Chomutově prakticky nesloužil, označil ho Bílý za „výtečného velitele brigády, generála nadprůměrných schopností“, i když poněkud „obezřetného a neprůbojného“. V září 1934 Bílý přidal Eliášovo „velmi taktní vystupování“ a konstatoval, že se úspěšně zapracovává do funkce velitele divize.

S hodnocením zemského velitele nesouhlasil náčelník hlavního štábu Krejčí. Vadilo mu, že ve válce „žádné řadové jednotce nevelel. Po návratu z války byl v řadové službě v letech 1920–1921 celkem 15 měsíců. Zemský vojenský velitel po dvě léta nemohl dáti o něm posudku, jelikož byl po tu dobu většinou v Ženevě. Při závěrečných cvičeních dosud nevelel.“ V tom měl Krejčí jistě pravdu. Ovšem za další rok, kdy působil Eliáš v „řadové službě“ v Litoměřicích, Krejčí k hodnocení poněkud pohrdlivě dodal: „Oplývá nesporně nadprůměrnými vlastnostmi. Nemám však jistoty, zda není více diplomat a dvořenín…“ Zároveň snížil stupeň Eliášova hodnocení z výtečného na velmi dobrý. Pod Krejčího záznamem se však objevil zcela jiný názor, patrně generálního inspektora branné moci generála Jana Syrového: „Souhlasím s popisem zemského velitele. Znám popisovaného dlouhá léta… Má to, co bohužel schází mnohým našim vyšším velitelům, skvělé vojenské vlastnosti a uhlazenost ve společenském styku.“

Stejný názor měl i nový prezident Beneš, který v lednu 1936, měsíc po svém zvolení, povýšil Eliáše na divizního generála. S Eliášem asi počítal i do funkce náčelníka hlavního štábu, nahrazoval by tu právě Krejčího, který by střídal Syrového ve funkci generálního inspektora. Syrový však ji odmítal opustit, Beneš si vztahy s ním nechtěl a ani nemohl komplikovat, a tak ke „směně“ nedošlo. Ostatně i Eliáš si chtěl udržet dobrý poměr, který měl se Syrovým a který se téměř dal nazvat přátelstvím.

Od prosince 1936 se Eliáš stal definitivním velitelem V. armádního sboru v Trenčíně, který chvíli vedl jako velitel zatímní. S manželkou se nastěhoval do trenčínského bytu v Kukučínově ulici č. 13. A jako snad všude, kde působil, získal brzy i na Slovensku věrné přátele.

Prokazoval tu i své vojenské kvality. Jeho nový zemský velitel armádní generál Josef Votruba o něm 30. září 1937 zaznamenal: „Letos připravil a řídil cvičení první manévrové skupiny (2. a 3. jezdecké brigády) velmi obezřetně, pružně a úspěšně.“ Poslední Eliášovo hodnocení podepsal generál Votruba až 19. ledna 1939, tedy už za druhé republiky. Ve vynikající míře prý Eliáš projevil smysl pro povinnost, iniciativu a odpovědnost, je obzvlášť pilný, důkladný a svědomitý, velmi reprezentativního zevnějšku a výtečně způsobilý nejen pro všechny vojenské funkce, ale „velmi schopný pro funkce politické i v službě diplomatické“.

Závěrečná věta byla asi ovlivněna i tím, co se dělo s Československem a jeho armádou po září 1938.

Ministr

Také generál Eliáš se v roce 1938 chystal na boj za Československo. Mezinárodní opuštění československého státu rozhodlo, že úspěšně zmobilizované armádě bylo přikázáno „K noze zbraň“. Vyslovila to také vláda, v jejímž čele byl od 22. září 1938 generál Syrový. Převáděla pak nešťastnou ČSR do nového, „druhorepublikového“ údobí. Zmatený a zaskočený Syrový si ihned z Trenčína povolal Eliáše, který mu měl pomoci v úřadu předsedy vlády. Pak z něho udělal svého náměstka v řízení ministerstva obrany, které Syrový také oficiálně vedl. Neměl však mnoho času a chuti se o ně starat, a tak je fakticky řídil Eliáš. Odtud vedla zanedlouho Eliášova cesta přímo do vlády.

Sestavoval ji předseda právě vzniklé Strany národní jednoty Rudolf Beran. Eliášovi nabídl ministerstvo dopravy, které vzniklo sloučením ministerstva železnic s ministerstvem pošt a telegrafů. Za ohrožení státu nabývaly oba rezorty zvláštního významu a žádaly si do čela vojáka. Dopravní a spojová situace oklešťovaného a vnitřně proměňovaného státu byla zproblematizována a vynucovala si ve vedení schopného organizátora. Eliáš si zdůvodnil své „ano“ povinností sloužit státu, který na tom byl zle. Udržet Československo považoval za hlavní úkol vlády a k němu chtěl přispět. Stal se ostatně také členem Nejvyšší rady obrany státu. Nebyl „politickým“ ministrem, před politikou se však ani teď neschovával do odborných problémů, i když jich bylo nad hlavu. Patřilo k nim například přerušení hlavního železničního tahu ze západu na východ. Měla to vyřešit urychleně postavená dálnice.

Českou společností otřásala krize. Jejími vnějšími znaky byly zástupy uprchlíků, přesídlenců a nezaměstnaných, rostoucí počet sebevražd, vystěhovalectví, první projevy antisemitismu, kariérismus těžící z neštěstí národa, volání pravicových zběsilců po koncentračních táborech a soudech s „benešovci“. Nelehké postavení Beranovy vlády, jmenované 1. prosince 1938, výstižně vyjádřil německý chargé d’affaires v Praze Andor Hencke: „Vláda nemá iluze o svém postavení. Aby udržela suverenitu, splní podle mého mínění požadavky Berlína.

Alois Eliáš na obrazu Rudolfa Brachtla (1937)

Zvláště ministerský předseda Rudolf Beran a ministr zahraničí František Chvalkovský se snažili získat z Německa záruky pro nový stát. Přizpůsoboval se tomu i jeho vnitřní vývoj, třebaže nebyl jen výsledkem mezinárodního tlaku. V celém světě se dostávala k moci pravice, která měla jednak vlastní mocenské představy, jednak se chtěla připodobnit antidemokratickým režimům v Evropě. Česko-Slovensko (tak se teď jmenovalo) se překotně federalizovalo, na Slovensku autoritativně vládla Hlinkova slovenská ľudová strana, Podkarpatská Rus se zmítala v deprimujícím neklidu způsobovaném politickými dobrodruhy a bojovnými nacionalisty. Parlament už byl přinucen sám sebe diskvalifikovat. I v českých zemích se mělo skoncovat byť jen se stopami demokracie.

Jako ministr dopravy (1938–1939)

Nestabilitu a nervozitu zvyšovala stálá „nespokojenost“ Německa s politikou Beranovy vlády, již Německo doprovázelo brutálními a podmaňujícími požadavky. Nebylo jim konce, i když se jim vláda většinou snažila vyhovět. Vtahovaly Československo do mocenské sféry třetí říše, což zpochybňovalo samu jeho budoucnost.

Eliášův řidičský průkaz z roku 1938

Ta byla navíc ohrožována i zevnitř. Eliáš a někteří další ministři přestávali věřit, že ľuďáci spravující Slovensko nemíří už ven ze společného státu. Situaci analyzovali a řešení hledali na nedělní „politické procházce“ 12. února 1939 v nouzovských lesích u Unhoště, v Eliášově oblíbeném revíru. Eliáš je také k poradě svolal. Přišli ti, kteří k sobě měli blíže – ministři Jiří Havelka, Vlastimil Šádek, Vladislav Klumpar, Ladislav Feierabend. Skupinku doplnil šéf kabinetu ministra zahraničí Hubert Masařík.

Eliáš měl hlavní slovo, o Česko-Slovensko si dělal vážné starosti. Zpravodajské a další informace signalizovaly růst vlivu ľuďáckých radikálů pracujících k slovenské samostatnosti za pomoci hitlerovského Německa. Světu bude nový stát představován jako přání národa, jehož pravá vůle zjišťována nebude, postarají se o to hlinkovští gardisté a němečtí nacisté – vykládal Eliáš. Domníval se, že většina Slováků si takový vývoj nepřeje, a proto je třeba mu čelit. Možná ale – připouštěl – si zákrok na Slovensku vezme Hitler za záminku ke zničení Česko-Slovenska. Pro budoucnost je ale lepší jeho zničení než vnitřní rozklad.

Prezident Hácha by měl odvolat Tisovu slovenskou autonomní vládu, která je obojaká a radikály trpí – navrhoval Eliáš. Hácha má na to ústavní právo, stejně jako na jmenování vlády nové. Oficiálně ji navrhuje předsednictvo slovenského sněmu, jež je většinou československého zaměření, odhadoval Eliáš. Jde však o to, aby se ozbrojená Hlinkova garda nepokusila o státní převrat. Může mu předem zabránit vojsko, které také zajistí klidnou změnu vlády. Se zemským velitelem na Slovensku generálem Vojtou je vše domluveno. Zásah by se měl provést do konce února, dokud nebudou demobilizovány další ročníky.

Procházka se změnila ve vzrušenou rozpravu, přestože se ministři snažili mluvit klidně. Nešlo to Havelkovi, který byl s Eliášem zajedno už před schůzkou. Závěr byl jednoznačný: celistvost státu vyžaduje vládní změnu na Slovensku.

Provedení tak jednoznačné nebylo. Došlo k němu 10. března, kdy se slovenská politická situace zdála již výbušnou a zároveň byla nepřehlednou. Prezident odvolal Tisovu vládu a jmenoval vládní kabinet v čele s Karolem Sidorem. Vojáci a policisté internovali několik desítek ľuďáckých radikálů. Žádný slovenský politik nebyl předem o akci vyrozuměn, zavládla nejistota, rozpaky. Separatisté se ale brzy vzpamatovali a povzbuzováni nacisty chtěli okamžitě vyhlásit samostatnost Slovenska. Prostě pochybná akce, která by však i při lepší přípravě ztroskotala: V Berlíně bylo totiž již pevně rozhodnuto, že do pěti dnů přestane Česko-Slovensko existovat. Zásah nebral Slovensku autonomii, chtěl je jen udržet pohromadě s českými zeměmi. Nevědomky posloužil Německu a slovenským separatistům. Alarmující zprávy přicházely v únoru a počátkem března do Prahy nejen ze Slovenska, ale také o záměru Německa brzy doničit Česko-Slovensko. Vojenští zpravodajci se z německého pramene, který pokládali za vynikající, dozvěděli, že k obsazení českých zemí německou armádou dojde 15. března. Vláda jim nechtěla věřit. Také Eliáš se zřejmě domníval, že tak drastického činu, porušujícího navíc mezinárodně oslavovanou mnichovskou dohodu, se Německo nedopustí. Krutá realita se většinou bere těžko na vědomí, hledá se proti ní i jen stébélko naděje. Mohla ji třeba poskytnout Háchova rozmluva s Hitlerem, k níž prezident odjel 14. března odpoledne do Berlína. Eliáš byl mezi těmi, kdo se s ním na nádraží loučili. Vážný, ustaraný, znejistělý jako všichni ostatní ministři. Slovensko vyhlásilo před několika hodinami samostatnost a na Ostravsku již byli němečtí vojáci.

Příštího dne, 15. března 1939, se prezident Hácha s ministrem zahraničí Chvalkovským vracel již do okupované Prahy. Vláda nabídla ještě v noci prezidentovi demisi. Hácha ji nepřijal. A protože žádný z ministrů nesložil funkci individuálně, změnila se česko-slovenská vláda přes noc ve vládu protektorátní.

Toho dne, 16. března, se Ladislav Feierabend vracel z intronizace papeže Pia XII. v Římě. Při setkání s Eliášem namítl, že vláda neměla Háchu do Německa pustit. Podle Feierabendova svědectví si Eliáš povzdechl: „Teď už to také víme, ale než tam jel, byla docela jiná situace. Věřili jsme, že se staneme podobným státečkem jako Slovensko.“

* * *

Březnový úder zasadilo Německo už bezbrannému státu. Bránit se mu vojensky prakticky nešlo, leda v sebevražedném úmyslu. Protestovat proti němu bylo však povinností prezidenta již v Berlíně a také vlády. Jistě by nešlo o víc než o slova a gesta: obojí však bývá občas tak závažné, že tvoří dějiny. Oprávněně se pak divil třeba belgický premiér Paul-Henri Spaak, že pražská vláda mlčela. Sám se 10. května 1940 vůči německému vyslanci oznamujícímu přepad jeho země zachoval tak, jak se žádalo od belgické vlády.

Smutek a slzy provázely pyšný příchod nacistické armády do Prahy v březnu 1939

Jistý protest tlumočila na západ až vláda Eliášova v domluvě s Háchou. Téměř nikdo o něm neví. V emigraci ho ve vyjádřeních některým světovým státníkům důrazně formuloval bývalý prezident Beneš.

Prezident Hácha demisi Beranovy vlády přirozeně nepřijal, nemohl v situaci, kdy se přesně nevědělo, co bude dál, měnit vládu hned za jinou. Potřeboval ji, ostatně nikdy nečekal, že mu politický vývoj připraví takové zkoušky. Bral prezidentský úřad jako reprezentativní, nechtěl rozhodovat, také doufal, že v něm nebude příliš dlouho. Žádný ministr ani v příštích dnech ale na demisi netrval.

České země, zbavené již dříve pohraničí s nedokončenými pevnostmi, se Hitlerovým výnosem ze 16. března 1939 proti vůli naprosté většiny obyvatel staly protektorátem Čechy a Morava (zároveň a na prvním místě Protektorat Böhmen und Mähren). Za Hitlerova zástupce v něm a za nejvyššího představitele moci byl určen říšský protektor. Oficiálně česká autonomní správa byla vedena státním prezidentem. Přívlastek „státní“, užitý i v Hitlerově výnosu, byl pak předmětem různých výkladů: české vlády se snažily z něho vyvozovat, že protektorát je státem, byť s omezenými pravomocemi. Německé vedení to odmítalo. Spor měl ostatně jen teoretický smysl. Okupační moc si protektorát uzpůsobovala svým potřebám.

Měsíc ji představovala vojenská správa, pak se ustavila správa „civilní“, realizovaná ovšem také hlavně „bezpečnostními“ institucemi. Změna se čekala i v sestavě protektorátní „vlády“, a to po příchodu protektora. Stal se jím Konstantin von Neurath, do února 1938 ministr zahraničí a pak předseda neustavené tajné říšské rady. Na okamžitou přeměnu vlády nijak nenaléhal, i když s ní počítal. Hlavně šlo o to, aby v úřadě zůstal prezident Hácha. Jeho „kontinuita“ byla argumentem užívaným Němci mezinárodně (Česko-Slovensko bylo zničeno ještě v čase míru, byť podivného) i majícím působit uvnitř protektorátu. Na sestavě vlády ještě zpočátku tolik nezáleželo. Neuratha vybral Hitler za protektora také z důvodu zapůsobení na české konzervativní kruhy. Mělo usnadňovat vplynutí českých zemí do Říše, jejich vnitřní „nacifikace“ by byla realizována postupně, ale soustavně.

* * *

Vláda se zatím věnovala i úkolům, které zbyly z předcházející doby. Týden po 15. březnu byly rozpuštěny obě sněmovny Národního shromáždění, a to podle záměru vládní strany ještě pomnichovské republiky. Urychleně byla 26. března zavedena v českých zemích jízda a chůze vpravo. Eliášovo ministerstvo dopravy už toto opatření chystalo, okupační příkaz je o dva měsíce uspíšil.

Vláda musela 17. března souhlasit s tím, aby ministr národní obrany Syrový po dohodě s představitelem okupační moci Johannesem von Blaskowitzem, podepsaným v hodnosti „generála Pjechoty“ pod okupačním „Roskasem pro Obyvatele“, projednal způsob převzetí československého materiálu říšskoněmeckou armádou. Zároveň vyhověla žádosti tří lékařských spolků, aby byli „odstraněni z lékařské praxe“ ve veřejných a sociálních zařízeních židovští lékaři! Tento rasistický požadavek byl také staršího data. „Vzhledem ke zprávám o ohrožení životů a majetku Čechů na Slovensku“ se ministerská rada 21. března usnesla požádat o jejich ochranu německou vládu. V souvislosti s vyhláškou o odevzdání zbraní si vláda podala žádost, aby si ministři mohli pro osobní bezpečnost ponechat revolvery.

Nezávisle na vládě, ale s její podporou, se 21. března ustavil pod Háchovou patronací a za přímé pomoci ministra Havelky výbor Národního souručenství jako jakási náhražka za zrušené politické strany a parlament. Pod heslem sjednocení národa byl zahájen nábor členů. Doba mu přála. V krátké době vznikla z Národního souručenství mohutná organizace. V drtivé většině nešlo o souhlas se zřízením protektorátu. Lidé naopak vyjadřovali touhu po jakémkoliv národním semknutí se proti okupaci. Další vývoj to potvrdil značnou diferenciací uvnitř Národního souručenství.

Státní symboly protektorátu Čechy a Morava

Příjezd protektora Neuratha do Prahy 5. dubna 1939 znamenal počátek „konsolidace“ protektorátu. Němečtí vojáci byli nahrazování „civilisty“, neorganizovaná zvůle byla střídána zvůlí organizovanou. Na mnoha místech Čech a Moravy se trvale usadily posádky německé branné moci a oddíly SS, své pozice zaujala německá ochranná, pořádková a kriminální policie a především gestapo s řídícími úřadovnami v Praze a Brně. Česká reprezentace využila druhou polovinu dubna k dobudování krajských a okresních organizací Národního souručenství. Byl zaveden pozdrav „Vlasti zdar!“, objevila se hesla „Co Čech, to člen Národního souručenství“. V Praze bylo koncem dubna organizováno už přes 99 % „oprávněných“, tedy „árijských“ občanů.

V této dočasné euforii, kterou brzy utlumil především Neurathův „policejní zástupce“, sudetský Němec Karl Hermann Frank, se chystalo jmenování nové protektorátní vlády.

Do čela vlády

Nová protektorátní vláda nesměla mít ministra obrany a ministra zahraničí; Chvalkovský ovšem neměl zůstat bez úřadu, s tím souhlasili i v Berlíně. Choval se přece vůči nim tak vstřícně! Kvůli němu i pro vnější „zmírnění“ okupační vazby českých zemí s „říší“ bylo zřízeno v Berlíně české vyslanectví. Nebylo ale běžnou legací, nic neznamenalo a téměř nic nemohlo. Možná mělo nacistům sloužit pro získávání bližších informací.

Nejtěžší bylo vybrat předsedu vlády. Formálně jeho jmenování příslušelo Háchovi, kandidáta ovšem musel schválit protektor. Háchovi nejvíce radil šéf jeho kanceláře a ministr Havelka, jemuž je zřejmě třeba připsat hlavní slovo při výběru.

Byla shoda v tom, že v čele vlády nemá být někdo „nový“, volit se mělo z dosavadních ministrů. První volba padla na Feierabenda, dosud ministra zemědělství. Konzultace přinesla německé námitky, hlavně bývalého chargé d’affaires Henckeho, který stále ještě platil za znalce českých poměrů. I Feierabend – obdobně jako Beran – mu byl příliš spjat s dřívější československou politikou.

Havelka tedy navrhl toho, na kterého myslel od počátku – Eliáše. Poznali se ve vládě a postupně se sbližovali, ač povahově i v lecčems názorově byli různí. Havelka by neklidný, občas značně nervózní, jakoby neustálený, zároveň vysoce inteligentní, vnitřně sebevědomý, rád vlivný, i když třeba více „z pozadí“. Eliáš nepodléhal náladám, byl rovněž inteligentní, oproti Havelkovi působil vyrovnaně, přičítala se mu rozvaha i rozhodnost, té dokonce více, než opravdu měl. Slušnost vůči lidem mu někdy podstrčila zbytečnou měkkost. Vypadal mužně a takový opravdu byl, statečný a pevný, a také schopný organizačně. Měl autoritu, ale nebyl autoritář, nepropadl nectnosti politiků, kteří neuměli naslouchat jiným, a vnímal i kritické názory. Přijímal je, když mu rozšiřovaly fakta a informace.

Eliáš se stále cítil československým vlastencem a vojákem nesmířeným s německou okupací. Myslel na odboj a s blízkými vojáky začínal chystat jeho ilegální vojenskou organizaci. Nemohl být pro své oficiální postavení tak činný jako někteří jiní, ale byl s to svůj úřad pro odboj využít. I později jako předseda protektorátní vlády, nebo právě v této funkci, což se za války ukázalo celosvětově ojedinělou skutečností.

Hácha přijal Eliášovu kandidaturu okamžitě, zdálo se mu, že s Eliášem v čele vlády bude jeho úděl snazší. Také Rudolf Beran a Antonín Hampl, který dříve vedl sociální demokracii a donedávna za druhé republiky opoziční Národní stranu práce, s výběrem Eliáše souhlasili. Přijmou ale Eliáše Němci? Důkladnější posudek si o něm ještě asi nestačili zformulovat, hlavní ale znali: legionář, generál spjatý s Česko-Slovenskem, to mohly být skutečnosti diskvalifikující ho u německého vedení protektorátu. Neurath ale námitky neměl. Snad si Eliáše připomněl ještě ze Ženevy – jistě byl na toto generálovo působení upozorněn, a možná, že s touto „známostí“ kalkuloval trochu i výběr Eliáše. V každém případě pak spolu hovořívali francouzsky, jak se mluvilo v Ženevě; Eliáš byl v tomto jazyce jistější než v němčině. Neurathův souhlas s ním, konzultovaný určitě v Berlíně, vyplýval hlavně z potřeby „uklidňovat“ mezinárodní i českou veřejnost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Generál šel na smrt-2.vyd..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.