Policejní křeček

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Daniela Krolupperová

Policejní křeček – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ALBATROS

© Daniela Krolupperová, 2013

Illustrations © Eva Sýkorová-Pekárková, 2013

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-00-05435-3

ISBN e-knihy 978-80-00-05568-8 (1. zveřejnění, 2019)

Vítej doma, křečku

Bruno se k Jirkovi nastěhoval, když byl ještě docela malý. Stalo se to jen několik dní nato, co se Jirkovi narodila sestřička Karolínka. Takové zklamání! Jirka se těšil na brášku. Hráli by spolu fotbal, závodili s autíčky, stavěli by tunely. Jenomže to rodiče vůbec nezajímalo. Namísto brášky se mamince klidně narodila sestřička. Holka! Ano, holka! A viděl už někdy někdo holku, která hraje fotbal, sbírá autíčka, nebo fandí hokeji? Kdepak, určitě neviděl. Holky, které Jirka znal, se dovedly akorát fintit a pištět. A teď měl jednu i doma. Jako by nestačily spolužačky ve škole.

Když už tedy neměl brášku, přál si Jirka alespoň nějaké zvířátko. Úplně malé, hlavně aby bylo jeho. Sestřička stejně pořád jenom brečela. Neuměla nic jiného. Neřekla jediné slovo a neměla ani zuby! Prostě miminko. A copak si člověk může s miminkem popovídat? Samozřejmě že ne.

Nakonec Jirka přemluvil dědečka a jednoho dne se společně vydali do obchodu, kde se prodávala zvířátka. Panečku, tam jich bylo! Rybičky, papoušci, morčata, pískomilové, králíci, křečci, a dokonce jeden chameleon. Seděl v teráriu a znechuceně si prohlížel nakupující. Moc se mu asi nelíbili, jelikož naštvaně prskal.

Jirka se dlouho pozorně rozhlížel. Všechna zvířata byla krásná. Najednou uviděl maličkého křečka s kožíškem v barvě pouštního písku. A věděl, že je to on. Tenhle křeček musí být jeho! Byl nádherný, roztomilý a jistě nesmírně chytrý. Prostě křeček jako stvořený pro Jirku.

Když přišli všichni domů, maminka se rozzlobila. Jak mohou donést hlodavce k novorozenci? Nechápala. Copak je to za nerozumný nápad? Co když má nějaké nemoci? ptala se celá rozčílená. Nakonec se přece jen dala přemluvit a křeček směl zůstat s Jirkou. Měl však přísně zakázáno opustit Jirkův pokoj, a to Jirka rád slíbil.

Potom společně s dědečkem ukázali křečkovi jeho nový domov. Čekalo na něj velké terárium plné pilin, a v něm dřevěný domeček, miska se zrním, kapátko s vodou, prolézačky a kolotoč. Kromě toho dostal i jméno, od dědečka. Bruno se jmenoval dědečkův první pes. A teď i Jirkův křeček.

Bruno si ve svém novém pelíšku brzy zvykl. Líbily se mu složité prolézačky, které mu postavil dědeček. Zamlouval se mu kolotoč, na kterém se mohl dosyta vyřádit. Zrní bylo chutné, bezvadně se křečkovalo. Voda čistá. Bruno si rozhodně neměl na co stěžovat.

Jirka měl z Bruna velkou radost. Fotbal s ním sice hrát nemohl, ale užili si spoustu legrace. Za pár dní se Bruno nechal poprvé pohladit. Od té doby ho Jirka mohl nosit v dlani. Ukázal mu celý svůj pokoj, autíčka, čítanku, matematiku i výhled z okna.

Bruno byl moc spokojený. A tak jednoho dne, když se ho Jirka zeptal „Jak se máš?“, Bruno zdvořile odpověděl:

„Dobře, děkuji za optání. A jak se vede tobě?“

Byl to slušně vychovaný hlodavec.

Jirka ale vytřeštil oči, zalapal po dechu a klesl na židli.

„Co-co-cože?“ šokovaně vykoktal.

Promnul si oči, přestože odpověď samozřejmě slyšel ušima. Měl pocit, že se mu to zdá. Jeho křeček mluví!

Ale nezdálo se mu to. A Bruno byl takovou nezdvořilostí nemile překvapený.

„No, snad jsem tolik neřekl,“ odvětil dotčeně a podrbal se přední tlapkou za ouškem.

„Ne!“ vyhrkl Jirka. „To ne! Já jenom… divím se… že mluvíš…“ vysvětloval poněkud nesouvisle. „Člověče křečku, jak to?!“

Křeček kývl hlavou.

„Prostě mluvím. Jako jsou mezi lidmi nemluvové, tak se zase mezi křečky občas objeví nějaký ten mluvící. Ale jak tak koukám, možná jsem měl raději mlčet.“

„Vůbec ne!“ povyskočil Jirka na židli. „Ještě nikdy jsem nemluvil s křečkem. Povídej!“

A tak se dali do řeči.

Ve škole jde o život!

Jirka si s křečkem povídal celé odpoledne. Dozvěděl se, které zrní je nejchutnější, která prolézačka je nejzábavnější, i to, proč křečci křečkují. Bruno se zase dozvěděl, že Jirka má malou sestřičku. A zjistil, že Jirka chodí do školy. To ho zaujalo.

„A co v té škole děláte?“ zeptal se.

„Učíme se. Číst, psát, počítat a tak. Abychom něco uměli a abychom se v životě neztratili,“ vysvětlil Jirka.

„Mohl bych se s tebou do školy podívat? Taky bych se nerad v životě ztratil.“

„No, můžu tě vzít s sebou. Schovám tě do aktovky, ale nesmíš vylézt. Jinak by tě zakousl školníkův černý kocour a bylo by s tebou zle. Je to mistr republiky v myšilovu! Nad pelechem má prý pověšenou medaili. Brrr!“

Bruno Jirkovi slíbil, že z aktovky nevystrčí ani špičku čumáčku. Protože to byl velmi chytrý křeček, byl samozřejmě i zvídavý a koukal, kde se čemu nejlépe přiučit. Škola se mu na učení zdála ideální. A zítra se tam ponese. Hurá!

Druhý den ráno Jirka udělal Brunovi v rohu aktovky pelíšek ve staré plastové krabičce na svačinu. Vystlal ji pilinami a nasypal do ní zrní. Ale nezavřel ji, jenom zlehka přiklopil. Chtěl, aby měl Bruno pohodlí a dobře se mu dýchalo. A šlo se.

Už před školou uslyšeli mocný hlas pana školníka:

„Co to vidím?! Co to tady provádíš?! Že tě chytím za ucho a odvedu k panu řediteli!“

Se zlobivými deváťáky míval pan školník kříž. Kluci se rádi prali a neradi přezouvali. A tak pan školník musel občas výchovně zakročit.

Jinak šlo ve škole všechno jako na drátkách. Jirka měl aktovku pěkně opřenou o lavici a paní učitelka s dětmi četla. Byli sice už druháčci a číst uměli z první třídy, ale pořád bylo zapotřebí čtení procvičovat. Není to nic jednoduchého.

Bruno pozorně naslouchal a opatrně koukal ven škvírou na boku aktovky. Všechno bylo neznámé a nadmíru zajímavé.

O přestávce Jirka Bruna jenom pohladil, vyměnil učebnice a hned aktovku zase zavřel. Nechtěl, aby ostatní děti věděly, že má s sebou ve škole křečka. Možná je to zakázané. Kromě toho by si určitě všichni chtěli s Brunem hrát. A kdyby se dozvěděli, že Bruno je křeček mluvící, každý by ho chtěl mít jen pro sebe. Nakonec by si ho třeba odnesli nějací vědci, aby vyzkoumali, proč mluví. O to Bruno ani Jirka nestáli. Tak raději mlčeli.

Poslední hodinu byl tělocvik. Jirka s ostatními dětmi pelášil k tělocvičně. Aktovka, kterou držel v ruce, se při běhu rozhoupala. Vysypala se z ní hrst pilin. To nepříjemně překvapilo pana školníka, který si to právě rázoval po chodbě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Policejní křeček.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.