Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autorka: Valentína Sedileková

Grafické spracovanie: Matej Faltin

Ilustrácie: Broňa Shragge a dievčatá a ženy s PPP

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Vydal: © Vydavateľstvo Elist, Liptovský Mikuláš

Prvé vydanie, 2019

ISBN 978-80-8197-226-3 epub

ISBN 978-80-8197-227-0 mobi

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa

Z celého srdca a lásky venujem svojim rodičom, vďaka ktorým tu dnes som a môžem rozprávať príbeh, ktorý, ako verím, pomôže mnohým ďalším ľuďom.

Obsah

Opasok

Učenie

Basketbal

Poruchy príjmu potravy

Oslava

Prvý beh

Poznámky

Atletika

Dedkova smrť

Vetička

Nástup tyrana

Jedlo

Cvičenie

Stred vesmíru

Iný človek

Jabĺčko

Mononukleóza

Rozchod

Anorektička

Fileta

Berlín

Rozhovor

Športový doktor

psychiatria

Obed

Hlad

Psychologička

prosba

pokus

Rozhodnutie

Tridsaťsedem kíl

Lieky

Krok vpred

Lúka

Nežiaduce účinky

Záchrana

Správa kamarátke

Priznanie

Spolužiačky

Krôčiky

Sila

Doslov

Poďakovanie

Myšlienka na záver - čo mi pomáha

O PPP so psychiatričkou MUDr Martinou Paulinyovou

Pasca s názvom zdravé stravovanie

PPP sa týkajú aj športovcov

Odvážne, nie perfektné

Zrkadlo predo mnou mi ukazuje nejakú dievčinu. Je nízka, hnedé vlasy na veľkej hlave má zopnuté do chvosta. Neusmieva sa, modré oči má akési smutné, ba priam až vystrašené, a okrúhle líčka povädnuté. Malý nos v strede vyzerá, akoby ho niekto prišil, a ružové pery sa zdajú byť primalé na takú robustnú sánku, ktorá tvaruje hlavu do podoby vajíčka. Telo má útle. I napriek tomu, že takmer pred štyrmi mesiacmi oslávila ôsme narodeniny, vyzerá ako päťročná. Rúčky mi pripomínajú dva holé konáriky a…

Očami prejdem nižšie a vtom mi z ničoho nič stiahne od znechutenia hrdlo. Keď pohnem rukami k svojmu bruchu, pohne nimi aj ona, a dlaňami obopne veľké okrúhle, cez nohavice prevísajúce brucho. Tehotenské brucho, brucho nehodné osemročného dievčaťa.

Ruky sa mi zatrasú. Fuj. Obraz predo mnou je nechutný, odporný… Do hlavy sa mi nahrnie krv. Hnus. Líca mi od neznámeho, ale nepríjemného pocitu sčervenajú a vnútrom mi prebehne bolesť. Náhla, ako blesk z jasného neba. No namiesto toho, aby zmizla, zostane ležať presne v strede hrudníka, otáča sa okolo vlastnej osi a trýzni ma.

Vryjem si prsty do brucha, do tej vrstvy tuku, ktorú cítim. Zabáram doň nechty, ktoré zanechávajú na koži červené odtlačky, a dívam sa na dievča v zrkadle, ktoré robí to isté.

Napne ma, nemôžem sa na to viac pozerať. Dýcham, akoby som bežala, srdce mi búši až v hlave. Zatmie sa mi pred očami, tvár mi obleje pot… Chcem uniknúť.

Náhle otvorím oči a z podušky vedľa seba schmatnem opasok.

Ružový, s kovovou prackou. Opášem si ho okolo pása a dievča ma napodobní. Zatiahnem. Nestačí. Zatiahnem prudšie. Ešte viac. Zadržím dych a posuniem pracku ešte ďalej. Tak je to správne. Odignorujem bolesť, ktorá mi kvôli zarezanej pracke trhá brucho. Tučné, ohavné, nechutné brušisko.

„Ideš von?“

Sestrin hlas ma vyruší zo zadumania. Oči mi unavene behajú zboka nabok, no v skutočnosti stoja na jednom riadku a bojujú s prvou vetou zadania. Som hlúpa. Neviem to pochopiť.

„Nemôžem,“ pretriem si dlaňami tvár, „musím si dorobiť úlohy. Mám toho veľmi veľa.“

„Dokončíš to večer,“ prehovára ma.

„Nerozumiem tomu,“ hlesnem.

„Popros mamičku, aby ti to vysvetlila,“ navrhne.

„Má toho po celom dni dosť, nevládze.“

„Tato?“

„Je v práci. Ty si stihla už všetko?“ napadne mi.

„Hej, všetko je veľmi ľahké. Počas hodiny som kreslila, chceš vidieť čo?“ Vytiahne z tašky fialový fascikel a strčí mi pod nos najnovšie dielo. Dokonalá perokresba. Ja by som nebola schopná nikdy nič také vytvoriť. Už roky chodíme spolu na výtvarnú, no nemám šancu dobehnúť ju. Nielenže som sprostá, ale aj netalentovaná.

Vidím to napríklad i v triede. Vlaďka chodí na športové súťaže, Šimon je super v angličtine, Veronika nádherne maľuje, Sophiu, keďže je neskutočne múdra, vyberajú na predmetové olympiády, Žofka krásne recituje… len ja som absolútne zbytočná.

„Tak ja idem,“ povie po chvíli sestra.

„Dobre. A zajtra sa…“ preglgnem, „… na geografickej súťaži drž. Určite budeš super.“

Keď odíde, vložím si hlavu do dlaní. Ako môže byť niekto taký mizerný ako ja?

Prihraj! Čo je to za dribling?! Posuň to pod kôš! Trénerove výkriky sa nesú telocvičňou. Nervózne sedím na lavičke, oblečená v bunde, a očami sledujem hru na palubovke. Tréner vstane a prejde k nám.

Teraz! Teraz ma možno vytiahne…

Prstom však ukáže na štíhlu Emu sediacu vedľa mňa, ktorá vyskočí a pribehne na čiaru. Čoskoro sa ozve klaksón.

Zopnem studené ruky a nasucho preglgnem. Tréner sa na mňa ani nepozrel. Do konca zápasu zostáva sedem minút. Ešte sa dá spraviť veľa. Dievčatá už majú bohaté štatistiky, ktoré budeme na tréningu vyhodnocovať, no mne v minutáži svieti okrúhla nula: nula doskokov, nula prihrávok, nula bodov. Naposledy som predsa nehrala zle… No nepochválil ma. Nikdy ma nechváli.

Asi má na to dôvod.

Päť minút do konca zápasu a je tu ďalšie striedanie. Noriku nahradila Dada. Keď prechádza okolo, tľapnem si s ňou – tľapnutie s dobrou hráčkou znamená veľa. Možno si aj tréner všimne, že sme kamarátky. A dá ma hrať.

Nič. Očami hypnotizujem tabuľu. Tréner sedí, sem-tam niečo povie. Až potom…

„Vavi, poď!“ zavolá ma.

Stuhnutá od nervozity vybehnem na palubovku. Svaly ma pália od zimy v telocvični aj z takmer štyridsaťminútového sedenia. Do konca ostávajú tri minúty – posledné tri minúty, keď môžem ukázať, či vo mne niečo je.

Hra sa začne. Lietam hore-dole, snažím sa poriadne brániť, no lopty sa ani nedotknem. Dobré hráčky, s ktorými som v päťke, mi nenahrajú. No tak! mám chuť zakričať. Dajte loptu aj mne!

Vyslyšali ma! Peťa mi o zem prihrá, sekundy však ubiehajú a spolu s nimi aj moja šanca… Rozbehnem sa k súperovmu košu, driblujem ako drak…

„Hej! VAVI, ČO TO ROBÍŠ?!“ donesie sa ku mne naštvaný trénerov hlas a vzápätí klaksón, ktorý ukončí celý zápas. Nestihla som to. Zlyhala som.

Tréner len krúti hlavou. Odvrátim tvár a rukou si rýchlo utriem slzy, ktoré sa mi pustili z očí. Tak, aby si to nikto ani nevšimol.

„Čo si dávaš?“ Tatko nakukne spoza môjho chrbta na pult, kde poctivo krájam uhorku.

„Chlieb s nátierkou,“ odvetím skleslo. „Nemala by som toľko jesť. Už teraz som tučná.“

„Prestaň trepať sprostosti!“ zahriakne ma. „Nikdy si nebola tučná.“

„Jasné,“ zasmejem sa ironicky. Tatko vzdychne.

„Poď so mnou,“ povie odrazu a zavedie ma do obývačky. Sadnem si na gauč a čakám, kým dačo vezme zo stola a posadí sa vedľa mňa. Mám pocit, akoby sa pripravoval na tento moment už dlhšie.

„Pozri si to,“ dodá a dá mi priestor na čítanie.

Text predo mnou hovorí o chorobe s názvom poruchy príjmu potravy. Jedna strana je venovaná mentálnej anorexii, druhá bulímii. Husté odseky tvorené malými písmenkami dopĺňajú obrázky ženy vychudnutej na kosť, ktorá sa díva do zrkadla a vidí sa obézna, a dievčaťa vracajúceho do záchoda.

„Sú to nebezpečné choroby, Vavi,“ upozorní ma tatko, keď dočítam. „Mnohé prípady sa končia smrťou. Nikdy si nemala nadváhu, hýbeš sa… Môžeš jesť čokoľvek.“

Lenže aj tak sa mi zdá, že som tučná. Všetci to hovoria. Ja to viem.

„Netráp sa jedlom, piťu,“ privinie si ma tatko k sebe. „Sú aj dôležitejšie veci.“

„A tu ich máme!“ privíta nás dedkov hlas. „Oslávenkyne! Pätnásť a dvanásť!“

Babkin a dedkov byt je plný našich rodinných príslušníkov. Sestra, narodená o tri dni a tri roky skôr, sa vystíska s ujom, ja pribehnem k babke.

„Naša najstaršia,“ prezerá si dedko sestru, „taká vysoká, štíhlunká ako modelka…“

„Pavúčik,“ usmeje sa mamka.

Vtom dedkove oči padnú na mňa. „Vavinka!“ zvolá naradostene. „Športovkyňa, basketbalistka!“ Objíme ma. „Ty si naša pevná, svalnatá, s krásnymi veľkými ružovými líčkami! Vnučka, ktorej chutí papať!“

Každým dedkovým slovom mi žalúdok padá k zemi. Najskôr ku kolenám, potom k chodidlám, až sa napokon prepadne pod zem. Od hanby mi sčervenajú líca. Vymaním sa z jeho zovretia a zasuniem sa za prestretý stôl, mimo ostatných, ktorí sa stále vítajú.

Tučná, povedal dedko. Som tučná. Všetci to vidia.

Starká čoskoro zavolá všetkých k stolu a donesie pariace sa misy s cestovinami. V mištičke na stole leží maslo. „Zamiešajte si ho, koľko chcete,“ vyhlási.

Pozriem sa na svoj tanier, potom na maslo.

„Tati?“ potiahnem za rukáv tatka, ktorý sedí hneď vedľa mňa. „Keď si dám na cestoviny maslo, priberiem z toho?“

Po tvári mu na sekundu prebehne prekvapenie. Potom sa usmeje. „Nie, určite z toho nepriberieš. Veď športuješ. A maslo nie je zlé, mala by si si ho dať.“

Prikývnem. Chytím do ruky nôž aj mištičku.

Nesmieš, Neviem, skadiaľ prišiel ten hlas.

Zachvejem sa. Nožíkom odkrojím kúsoček masla a nechám ho rozpustiť sa na horúcich cestovinách. Tá troška mi predsa neublíži.

„Naozaj si myslíš, že jej to zdvihne sebavedomie, keď je v takom strese?“ Mamkine slová sa mi prehrávajú v hlave ako pokazený film.

„Je dobrá,“ odvetil jej tatko, „sú to len obyčajné preteky, o nič nejde. Zaslúži si dobrý pocit po tom, čo zažíva na zápasoch.“

Obaja si mysleli, že ich šepot nepočujem, no ja som odjakživa mala dobrý sluch.

„Máš všetko, Vavi? O chvíľu sa bude štartovať.“

Tatkove slová ma vyrušia zo zamyslenia. Pod pazuchou zvieram hrubočiznú piatu časť Harryho Pottera ako talizman, žalúdok mám stiahnutý, srdce mi bije ako opreteky a mám pocit, že každú chvíľu vyvrátim ľahký obed. Sú to moje prvé preteky. Čo ak zlyhám? Čo ak sa ukáže, že nestojím za nič?

Zložíme si veci na trávnik a začneme sa rozcvičovať. Minúty ubiehajú šialeným tempom a ani sa nenazdám, prichytím sa, ako si vyzliekam mikinu. Podám ju tatkovi, ktorý ma objíme a na čelo mi vtisne bozk.

„Drž sa, piťu.“

Nezmôžem sa na odpoveď. Roztrasene sa postavím na štartovaciu čiaru k ostatným deťom, ktoré vyzerajú takmer ako profesionálni atléti, a keď sa ozve hromové BUM, vyštartujem. Svaly mi pracujú, akoby šlo o život, driapem sa dopredu, predbieham dievčatá i chlapcov. Predo mnou pomaly napreduje modré auto, ktoré signalizuje, že som na čele.

Ten kilometer je neskutočne dlhý. Nikde nie sú značenia, koľko som už zabehla, alebo ich jednoducho iba nevidím. Dupot tenisiek za mnou sa kamsi stratí, na trati som len ja a modrá škodovka.

Dychčím. Nevládzem. Každý nádych bolí.

Poď! Pridaj! prikazujem si.

Nevládzem.

Predstav si, aký bude šťastný. Ako mu budú žiariť oči, ako sa usmeje, vystíska ťa, ako bude rád, že máš radosť…

Tá myšlienka ma posilní viac ako energetický nápoj. Zrýchlim, nohy mi horia, ale čoskoro uvidím cieľ. Auto zaparkuje na kraji cesty, aby mi uvoľnilo cestu. Za mnou nikde nikoho, predo mnou kričia ľudia a tatko s vypleštenými očami tlieska.

Päť metrov… štyri… tri… dva… jeden… Som v cieli.

Mám chuť spadnúť na chodník a utrieť si z čela pot, no namiesto toho ma tatko zovrie v pevnom náručí.

„Vedel som to!“ vykríkne a dá mi pusu. „Vedel som, že vyhráš! Vidíš, aká si skvelá?“

Namiesto odpovede zachrčím a niekto mi vopchá do ruky siestu a džús.

„Si na mňa hrdý, tatko?“ pozriem sa na jeho vysmiatu tvár.

„Samozrejme!“ povie prekvapene. „Vždy budem na teba hrdý, či už vyhráš, alebo nie.“

Viem, tati… Kiežby som ti však vedela dopriať tento pocit častejšie.

„Prečo si nikdy nerozpustíš vlasy?“ opýta sa ma Veronika a z tašky si vyberie desiatu – anglický rožok zapečený s množstvom syra a slaninky. Lačne sledujem, ako si odhryzne. Štíhla Veronika s dokonalou postavou.

„Hm?“ pripomenie mi otázku.

Keby som to jedla ja, okamžite by sa to na mne ukázalo.

„S rozpustenými vlasmi vyzerám hrozne,“ zamrmlem úprimne a vrátim sa k svojmu semienkovému chlebu s tofu nátierkou. Srdce mi zatúži po pizzových taštičkách, ktoré mala Veronika včera. Tomu hovorím desiata. A nie toto… „jedlo“, ktoré nemá žiadnu chuť.

„Dáš mi kúsok?“ vyruší nás hlas z lavice za nami. Vysoký Braňo natrčí ruku a počká, kým mu spolužiačka nedá ochutnať z desiaty. „Vďaka,“ zamrmle počas prežúvania a potom si nás mlčky obzerá.

„Čo je?“ zasmeje sa Veronika, zatiaľ čo mne zaleje tvár horúca červeň.

„Valentína, máš veľmi vysoké čelo,“ vyhlási znenazdajky Braňo. „A riť na nose. Všimla si si to?“ Ukazovákom mi ďobne do stredu malého nosa.

Ak je to vôbec možné, očerveniem ešte viac. Tipujem, že vyzerám ako paradajka s úpalom. Nedokážem mu na to odpovedať.

„Minule som ukázal mame naše tablo,“ pokračuje bez zábran, „a keď uvidela tvoj portrét, nechcela veriť, že si športovkyňa!“

Náhle mi do očí vytrysknú slzy, ale statočne ich potlačím. Má pravdu.

„Asi pre tie líca,“ poznamenám potichu.

„Však si krpec.“ Veronika ma priateľsky štuchne do pleca a Braňo sa zasmeje.

„To hej,“ zamrmlem, „to som.“

Janko mi venuje neistý pohľad. „Dačo si mi kúpila?“

„Určite sa ti to bude páčiť,“ usmejem sa tajomne. „Keď máš už osemnásť, tak legálne!“ Spoza chrbta vytiahnem plechovkové šesťbalenie českého piva.

„No nie,“ zasmeje sa, „naozaj ti to predali?“

Namiesto odpovede mu vtisnem bozk. Nepotrebujem mu oznamovať, že to kúpila moja mamka, ani že pätnásťročnému dievčaťu, ktoré vyzerá na trinásť, by pivo cez kasu zaručene neprešlo.

„Potešila by ma ešte jedna vec,“ zašepká a prejde mi dlaňami po rukách.

Odvrátim sa, pričom sa nervózne usmejem. Chcem to tiež, hovorí jedna časť vo mne – časť, ktorá sa vyžíva pri pomyslení, že sa stanem v istom zmysle dospelou, dokonca bez toho, aby o tom vedeli rodičia. Moje rozhodnutie by aj tak nepochopili, preblesne mi hlavou, nechcú ma akceptovať takú, aká naozaj som.

Druhá časť je však ostýchavá, čo si všimne aj Janko. Podíde ku mne, prejde mi prstom po líci a nadvihne mi bradu. V momente mi tvár obleje červeň a odvrátim sa druhýkrát.

Pohladil ma po lícach… pretože sú veľké. Nechutné.

Nadvihol mi bradu… a uvidel, akú širokú mám sánku. Aká som škaredá!

Moje správanie ho úplne vyvedie z miery. Nechápavo zdvihne obočie.

„Čo sa deje? Rodičia?“

Pokrútim hlavou. Janko čaká na odpoveď. Vytiahnem preto svoj ďalší strach, ktorý ma trápi pomedzi všetky problémy.

„O chvíľu budú majstrovstvá. A ja mám najlepší čas.“

„To je dobre, nie?“

„Tréner si myslí, že získam titul. Lenže, čo ak to nezvládnem? Čo ak zlyhám?“ Bezradne sa hodím na rozostlanú posteľ. „Všetky baby sú omnoho lepšie ako ja.“

Prisadne si ku mne. „Pozri, ja to budem mať podobné. No trénujem takmer každý deň, aj minule mi dal tréner behať úseky. Pri posledných som si už ani necítil nohy,“ zasmeje sa. „Keď nad tým tak rozmýšľam, zajtra nás asi vyženie von. Dúfam, že sa budete so Sofiou rozklusávať predo mnou, mám rád ten pohľad…“

Zakašlem. Neskutočne ma zabolí hrdlo. Tréner stojí predo mnou a v očiach má zvláštny pohľad.

„Vavi…“ začne opatrne.

„Vyliečim sa, pán tréner,“ zachripím, „ešte mám pár dní.“ Pokrúti hlavou. „Nepustím ťa na dráhu v takomto stave.“

„Ale…“ srdce mi vynechá úder. „Naozaj, do nedele budem v poriadku! Musím tam ísť, mám šancu na titul…“

„Vavi,“ hovorí tréner neoblomne, „preteky ešte prídu. Mrzí ma to. Choď domov, ľahni si do postele a lieč sa.“

Zahryznem si do pery tak silno, až mi vytryskne krv, no prikývnem. Viem, že mi nič iné nezostáva.

„Dobre,“ zašepkám a znovu zakašlem. V hrudi sa mi rozlieva čudná prázdnota a točí sa mi hlava. Moja prvá šanca získať titul majsterky je preč. Zlyhala som. Vidím to aj v trénerových očiach. „Dovidenia.“ Vyjdem z haly a pomaly kráčam k tatkovmu autu. Je mi jedno, že prší a ľadové kvapky mi padajú na hlavu. Nevnímam to.

Keď tatko uvidí, že prichádzam, naštartuje. Vkĺznem do auta a mlčky hľadím do prázdna. Až po chvíli si uvedomím, že nielen ja sa tvárim čudne. Navyše, auto stojí na parkovisku a nehýbe sa. „Tati?“ oslovím ho potichu. „Deje sa niečo?“

Stačí mi jeho jediný pohľad a je mi jasné, že sa stalo niečo zlé. „Čo je?“ dobiedzam.

„Vavi,“ začne opatrne. Cítim, ako mi sekundu za sekundou sťahuje hrdlo. „Dedko dnes zomrel.“

Zatmie sa mi pred očami. Nie. To nie.

„Išiel do sauny a po ceste dostal infarkt. Nemali šancu zachrániť ho.“

Môj mozog to odmieta prijať. Chrchľavo dýcham, tečie mi z nosa a rozostrie sa mi pohľad. Po horúčkou rozpálených lícach mi stekajú ešte ohnivejšie slzy, ktoré nedokážem zastaviť. Tatko mi stisne dlaň, naštartuje a hneď ako sa pohneme dopredu, okolie sa zmení na fľaky farieb a ja nevnímam okrem dedkovej tváre nič.

V hlavnej budove sa svieti. Prejdeme okolo pouličnej lampy, ktorá napriek šeru prestala svietiť.

„Čau, Jano!“ pozdraví priateľa skupina chalanov, nádejných atlétov, ktorí sú spolu s nami súčasťou reprezentačného sústredenia, inými slovami, prípravy možných pretekárov na majstrovstvá Európy.

„Ahojte!“ odvetí a mávne rukou. Mňa si nikto ani nevšimne. Janko však na mňa pozrie a zamrmle: „Nevšímajú si ťa, hlupáci. Nevedia, akú robia chybu.“

Lebo som škaredá. Dám ruku do ohňa za to, že si to myslí aj on.

Vojdeme do budovy, kde sa rozdelíme. Janko ide na jednu stranu, ja na druhú. V prázdnom žalúdku mi lietajú motýle. Od hladu mi je takmer zle. Neznášam váženie nalačno. Rýchlo sa prezlečiem na záchode do športovej podprsenky a nohavičiek, natiahnem na seba tričko a nohavice, a bez toho, aby som sa na seba čo i len raz pozrela do zrkadla, vybehnem za ostatnými.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chuť žiť.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.