Copyright © Stephen King, Tabitha King, and Arthur B. Greene, Trustee, 1987

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Miroslav Jindra, 1994, 2003

Original English title: MISERY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-117-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-118-4 (mobi)

Obsah

I ANNIE

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

II MISERY

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

III PAUL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

IV BOHYNĚ

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Připsáno Stephanii a Jimu Leonardovým,

kteří dobře vědí proč.

Aby nevěděli!

Bohyně

Afrika

Rád bych vyjádřil vděčný dík třem lidem z oblasti medicíny, kteří mi velmi pomohli s odbornými problémy, jež s sebou přinášela práce na tomto románu. Jsou to:

Russ Dorr, P.A.

Florence Dorrová, R.N.

Janet Ordwayová, M.D. a doktorka psychiatrie

Jako vždycky se jejich pomoc obráží na těch místech, kde to čtenář sotva postřehne. Pokud ovšem narazí na nějaký třeskutý omyl, mohu za něj jen já sám.

Samozřejmě žádný farmaceutický přípravek jménem Novril neexistuje, podobá se mu však několik drog kodeinové báze; v některých nemocničních i veřejných lékárnách dochází bohužel k tomu, že není řádně zajištěna jejich přesná evidence a zamezen neoprávněný přístup k nim.

Místa i postavy v této knize jsou zcela fiktivní.

S. K.

I ANNIE

Když nahlédneš do propasti,

i ona nahlédne do tebe.

FRIEDRICH NIETZSCHE

1

tííssvoo jennaa

aaše faynnkaa

tííssvoo jennáá

Tyto zvuky. I v té mlze.

2

Ale občas ty zvuky – stejně jako bolest – odumřely a pak zbyla pouze ta mlha. Vzpomínal si na tmu: té mlze předcházela čiročirá tma. Znamená to, že dělá pokroky? Budiž světlo (třeba jen ta jeho mlžná varianta) a světlo bylo dobré a tak dále a tak dále? Existovaly ty zvuky i v oné tmě? Na žádnou z těch otázek si nedovedl odpovědět. Mělo vůbec smysl si je klást? Ani na tohle neznal odpověď.

Bolest byla někde pod těmi zvuky. Bolest ležela na východ od slunce a na jih od jeho uší. Jedině tohle věděl jistě.

Po určitou dobu, která mu připadala velmi dlouhá (a byla dlouhá, protože ta bolest a ta bouřlivá mlha byly jediné dvě věci, které existovaly) představovaly ty zvuky jedinou vnější skutečnost. Neměl sebemenší ponětí, kdo je či kde je, a ani ho to nezajímalo. Přál si být mrtev, ale ta bolestí prosáklá mlha, která vyplňovala jeho vědomí jako letní bouřkový mrak, mu zabraňovala pochopit, že si to přeje.

Jak plynul čas, začal si uvědomovat i občasná období nebolesti a skutečnost, že se cyklicky opakují. A poprvé od chvíle, kdy se vynořil z totální temnoty, která byla prologem oné mlhy, se mu vynořila představa, která vůbec nesouvisela s jeho současnou situací – ať už to byla jakákoli situace. Byla to představa přelomeného dřevěného sloupu, který vyrůstal z písku na Reverské pláži. Když byl ještě malý kluk, matka s otcem ho na Reverskou pláž brali dost často a on vždycky trval na tom, aby rozprostřeli deku v místech, odkud viděl na ten sloup. Trčel z písku jako osamělý tesák nějaké příšery, která tam byla zakopaná. Rád pak seděl a sledoval, jak voda pozvolna stoupá až k sloupku a potom stále výš, až v ní ten pahýl vždycky docela zmizel. Po několika hodinách, když už snědli všechny sendviče a bramborový salát, když už vytřepali poslední kapku limonády z otcovy velké termosky, chvíli před tím, než matka zavelela, že je načase se balit a vydat se domů, začal ten nahnilý sloupek zase vylézat z vody – nejdříve jen vystrčil špičku, která se občas objevila mezi vlnami, a pak ho bylo postupně vidět stále víc. A než stačili uklidit všechny odpadky do velkého kontejneru, na jehož boku bylo napsáno UDRŽUJTE SVOU PLÁŽ V ČISTOTĚ, a sebrat všechny Paulieho hračky

(to je moje jméno Paulie já jsem Paulie a maminka mi večer natře záda dětským olejem proti spáleninám problesklo tou bouřkovou clonou, ve které nyní žil)

a složit deku, byl už ten pahýl sloupu skoro celý zase venku a jeho zčernalé, slizce ohlazené boky zdobily chomáče mořské pěny. To je příliv a odliv, snažil se mu vysvětlit otec, ale jemu bylo už dávno jasné, že hlavní je ten sloup. Příliv se střídal s odlivem, ale sloup tam byl stále. Jenom ho občas nebylo vidět. Bez něj by nebyl ani žádný příliv a odliv.

Tahle vzpomínka mu stále znovu kroužila v hlavě jako unavená moucha. Bylo to k zešílení. Tápal po jejím významu, ale na čas to znovu přerušily ty zvuky.

aaše fajnnkaa

šššeckoo šššetlaa

tííssvoo jennaa

Někdy ty zvuky přestávaly. Někdy přestával existovat on. Jeho první jasná vzpomínka na to, co bylo teď, teď za tou rozbouřenou mlhou, byla, že se náhle jaksi zastavil, že si najednou uvědomil, že se nemůže nadechnout, a to bylo naprosto v pořádku, to bylo dobré, to bylo přímo báječné; určitá míra bolesti se dala snést, ale co je moc, to je příliš, a tak byl docela rád, že vypadává ze hry.

A pak se mu na ústa přitiskly rty, jiná ústa, která nepochybně patřila ženě, přestože ty rty byly tvrdé a suché, a vzduch z úst té ženy naplnil jeho ústa a prodral se mu hrdlem do plic a nafoukl je jak míč, a když se ty rty od něj odtrhly, ucítil poprvé svou ošetřovatelku – ucítil ji, když z něj vyrazil její dech, kterým do něj předtím násilím pronikla, jako muž násilně vniká jistou částí svého těla do ženy, která se mu zoufale brání – odporná směsice pachů, ve které bylo cítit vanilkové věnečky a čokoládovou zmrzlinu a slepičí vývar a arašídovou pomazánku.

Do uší mu pronikl ječivý hlas: „Dejchejte, proboha! Začněte dejchat, Paule!“

A pak se mu na ústa zase přimkly ty rty a do plic se mu znovu vedral její dech. Pronikl mu do nich jako zamřelý závan vzduchu za rozjetým vlakem podzemní dráhy, vsávající do sebe listy novin a obaly od sladkostí, a když se od něj ta ústa odlepila, blesklo mu hlavou kristebože nesmí to ze mě vyjít nosem, ale nemohl to zadržet, a tak proboha ten puch, ten puch ten strašlivej puch!

„Dejchejte, krucinál!“ vřeštěl ten neviděný hlas a on si pomyslel ano, jistě, udělám cokoli, jen mi to už nedělejte, nechci se nakazit, a tak se snažil, ale než mohl vůbec začít, ty rty se k němu přisály znovu, rty suché a mrtvé jako dva proužky nasolené kůže, a ta žena ho svým dechem znovu znásilnila.

Když tentokrát své rty odtáhla, nejen že pustil její dech zase ven, ale přímo ho ze sebe vypudil svým vlastním gigantickým výdechem. Vystrčil ho ven. A čekal, až se jeho neviděná hruď zase sama od sebe zvedne, jak to dělávala celý život, aniž jí musel nějak pomáhat, a když se tak nestalo, vydechl prudce ještě jednou, a pak konečně začal sám od sebe dýchat a dýchal tak rychle, jak to jen šlo, aby ze sebe dost al ten puch a tu hnusnou pachuť.

Normální vzduch ho ještě nikdy tak neblažil.

Znovu se začal nořit do té mlhy, ale ještě, než stmívající se svět docela zmizel, zaslechl ženský hlas, který mumlal: „Fuj! Mále m se to nepovedlo.“

Škoda, pomyslel si a usnul.

Zdálo se mu o tom sloupu, byl tak skutečný, že si na něj mohl téměř sáhnout a sjet dlaní po nazelenale černé křivce jeho těla.

Když se potom vrátil do dřívějšího stavu polovědomí, konečně si dokázal propojit ten starý sloup se svou současnou situací – jako by to poznání přišlo samo od sebe. Ta bolest nebyla jako příliv a odliv. Právě o tomhle ho poučil ten sen, který byl vlastně vzpomínkou. To se mu jenom zdálo, že ta bolest přichází a odchází. Podobala se onomu pahýlu, někdy schovanému, někdy viditelnému, ale vždycky přítomnému. Když ho bolest právě neproháněla hlubokou kamennou šedí jeho mrákot, byl jí za to ztuple vděčný, ale už se nenechal ošálit – byla tam stále a čekala, až se bude moci vrátit. Ale nebyl to pouze jeden sloupek – byly dva. Právě ty dva dřevěné pahýly v sobě nesly tu bolest, a něco uvnitř v něm vědělo, dlouho před tím, než si to dokázala uvědomit rozhodující část jeho mysli, že ty dva omlácené sloupy jsou ve skutečnosti jeho vlastní zmasakrované nohy.

Ale trvalo ještě dlouho, než konečně dokázal rozlomit pečeť zaschlých slin, která mu slepovala rty, a zakrákorat na ženu, sedící vedle jeho postele s knížkou v ruce: „Kde to jsem?“ Jméno člověka, který tu knihu napsal, bylo Paul Sheldon. Uvědomil si, že to je jeho jméno, a vůbec ho to nepřekvapilo.

„V Sidewinderu v Coloradu,“ odpověděla mu, když se na ten dotaz posléze vzmohl. „Já jsem Annie Wilkesová. Vaše –“

„Já vím,“ přerušil ji. „Moje fanynka číslo jedna.“

„Ano,“ přisvědčila s úsměvem. „Vaše fanynka číslo jedna.“

3

Tma. Pak bolest a ta mlha. Potom vědomí, že i když ta bolest neustává, někdy jako by ji pohřbil nějaký nejasný kompromis, který mu připadal jako úleva. První skutečná vzpomínka: přestává existovat, ale do života ho násilnicky vrátí smrdutý ženský dech.

Další skutečná vzpomínka: její prsty mu v pravidelných intervalech vkládají cosi do úst. Nějaké kapsle, asi lék, ale protože je nemůže zapíjet vodou, leží mu pak v ústech, a když se nakonec rozpustí, zanechají po sobě neuvěřitelně hořkou pachuť, která trochu připomíná chuť aspirinu. Chtělo se mu tu hořkou pachuť vyplivnout, ale věděl, že by to byla chyba. Protože právě ta hořká pachuť dokázala ten trčící sloup zaplavit přílivem

(ty trčící SLOUPY jsou to SLOUPY jsou DVA no dobře jsou dva prosím jenom radši pst tiše víš přece psst psssst)

a na chvíli ho schovat.

Tohle se opakovalo v delších intervalech, ale když potom bolest přestala mizet a pouze jako by podléhala erozi (stejně jako i ten pahýl sloupu na Reverské pláži musel podléhat erozi a nakonec jí určitě nedokázal odolat, protože nic netrvá věčně – i když tehdy v dětství by se takovéhle kacířské myšlence musel pohrdavě vysmát), skutečnosti z vnějšku mu začaly pronikat do vědomí stále rychleji, až se mu do něj vrátil prakticky celý objektivní svět, s veškerou zátěží paměti, dosavadní životní zkušenosti a komplexu předsudků. Byl Paul Sheldon, spisovatel, který psal romány dvojího druhu – dobré a bestsellery. Byl dvakrát ženatý a dvakrát rozvedený. Kouřil víc než zdrávo (nebo aspoň kouřil před tímhle vším, ať už bylo „tohle všechno“ cokoli). Stalo se mu něco velmi ošklivého, ale byl dosud naživu. Ten tmavošedý mrak se rozpadal stále rychleji. Mělo uplynout ještě hodně času, než mu jeho fanynka číslo jedna přinese starou rozvrzanou roajálku s rozšklebenou tlamou a kachnivě klapotavým hlasem, ale to už Paul mezitím dávno pochopí, že je v zatraceně ošklivém průseru.

4

Předvědomá část jeho mysli ji musela spatřit před tím, než její obraz zaznamenalo jeho vědomí, a zřejmě rozšifrovala, co je zač, než k tomu vědomě dospěl on – proč by v něm jinak vyvolávala tak zarputile hrozivé představy? Kdykoli vešla do místnosti, musel myslet na modly, které uctívaly pověrčivé africké kmeny v románech Henryho Haggarda Ridera, na náhrobní kameny, na konečnou záhubu.

Představa Annie Wilkesové jako afrického božstva z Haggardových románů Ona či Doly krále Šalamouna byla směšná a zároveň podivně výstižná. Byla to velká ženská, která ovšem kromě nelákavě vzdutých ňader pod šedou pletenou vestou nedisponovala žádnými jinými ženskými oblinami – ani stopy po zřetelném zakulacení boků či hýždí, dokonce ani lýtek pod lemem nekonečně dlouhé vlněné sukně, kterou doma nosila (než se vydala ven, šla se ovšem vždycky převléknout do bachratých texasek). Mohutné tělo v sobě nemělo žádnou ušlechtilost. Vyvolávala představu beztvaré hmoty či betonového kvádru – nikde žádný zvoucí otvor či třeba jen volný prostor, úlevná mezera.

Působila na něj především zneklidňujícím dojmem kompaktnosti, jako by v sobě neměla žádný žilní systém, žádné vnitřní orgány – prostě Annie Wilkesová, vytesaná odshora dolů a zprava i zleva z jednoho kusu. Stále v něm sílil pocit, že její oči, i když se občas pohybovaly, jsou v jejím obličeji jen namalované; připomínaly mu nehybné oči portrétů, které člověka v místnosti, kde visí, jako by sledovaly, kamkoli se pohne. Připadalo mu, že kdyby rozevřel ukazovák a prostředník do véčka a pokusil se strčit jí je do nosních dírek, pronikly by dovnitř jen dva tři milimetry a ihned narazily na nějakou pevnou (i když možná trochu pružnou) překážku. Že dokonce i ta šedá vesta a ošoupaná domácí sukně a vybledlé texasky na ven tvoří s jejím jednolitým, masivním, ničím neprotkávaným tělem nerozborný celek. Takže jeho pocit, že Annie Wilkesová vypadá jako modla z nějakého melodramatického románu, byl vlastně docela zákonitý. Jako každá taková modla se vyznačovala jedinou vlastností – vyvolávala pocit neklidu, který se postupně prohluboval a měnil v děs. Jako každá modla také člověka o všechny ostatní pocity olupovala.

Ale ne – to nebyla tak docela pravda. Poskytovala mu ještě něco jiného. Podávala mu pilulky, které zaplavovaly přílivem ty jeho zbídačelé podpěrné sloupy.

Ty pilulky vytvářely příliv a odliv. Annie Wilkesová byla měsíční bytost, která to střídání řídila – vkládala mu je do úst jako kusy dřeva unášené vlnami. Každých šest hodin mu přinesla dvě. Napřed její přítomnost ohlašovaly pouze dva prsty vnikající mu do úst (brzy se naučil ty šťouravé prsty dychtivě oslintávat, navzdory hořké chuti), později přicházela v té své pletené vestě a v jedné z půltuctu svých sukní, obvykle s paperbackovým vydáním některého jeho románu zastrčeným v podpaží. V noci se u něj objevovala v chlupatém růžovém županu, s obličejem lesklým od nějakého krému (jeho hlavní přísadu dokázal snadno pojmenovat, i když nikdy nespatřil kelímek, ze kterého pocházel – ovčí pach lanolinu si nešlo s ničím jiný m splést), a zatřásla jím, aby se probral z mátožné noční můry; pilulky držela v hrsti a nad mohutným ramenem jí vzadu v okně seděla neštovice měsíce.

Po čase – když v něm už strach narostl natolik, že ho nemohl ignorovat – zjistil, čím ho to krmí. Byl to utišující prostředek s kodeinovým základem, který se jmenoval Novril. Důvodem toho, že mu nemusela příliš často nosit bažanta, nebylo jenom to, že jeho strava sestávala výlučně z tekutin a rosolů (předtím, když ještě žil v tom mraku, ho vyživovala intravenózně), ale také proto, že Novril u pacientů, kteří ho užívají, často vyvolává zácpu. Jeho další vedlejší účinek, mnohem závažnější, spočívá v tom, že u citlivějších pacientů způsobuje respirační potíže. Paul nebyl nějak výjimečně citlivý, i když měl za sebou téměř osmnáct let nadměrného kouření, ale jeho dýchání se minimálně jedenkrát (možná že víckrát, tehdy v té mlze, ale to se mohl jen dohadovat) zcela zastavilo. Tenkrát, když mu aplikovala dýchání z úst do úst. Mohl to být jeden z těch případů, ke kterým dochází dost často, ale časem ji začal podezřívat, že ho možná sama málem zabila náhodným předávkováním. Nevěděla zase tak docela přesně, co dělá, i když si to jistě myslela. Ale to byla jen jedna z věcí, které ho na Annie děsily.

Asi deset dní poté, co se vynořil z toho temného mraku, učinil téměř současně tři objevy. Zaprvé zjistil, že Annie Wilkesová má Novrilu obrovskou zásobu (měla vůbec u sebe spoustu všelijakých léků). Zadruhé mu došlo, že už je na Novrilu návykově závislý. A třetí objev spočíval v tom, že Annie Wilkesová je nebezpečný šílenec.

5

Ta temnota byla prologem bolesti a onoho bouřkového mraku; když mu teď Annie Wilkesová začala vyprávět, co se mu vlastně stalo, začal si vzpomínat i na to, co předcházelo té tmě. Došlo k tomu brzy po tom, co jí položil tradiční otázku člověka, který se právě probral z dlouhých mátoh, a ona mu odpověděla, že se ocitl v malém coloradském městečku jménem Sidewinder. Kromě toho mu také sdělila, že každý z jeho osmi románů přečetla nejméně dvakrát, a co se týkalo její četby daleko nejoblíbenější, totiž cyklu o ženě jménem Misery, každý svazek zhltla čtyřikrát, pětkrát, ba i šestkrát. Byla by si přála jediné: aby je dokázal psát rychleji. Jak se mu přiznala, dlouho nemohla uvěřit tomu, že jejím pacientem je opravdu Paul Sheldon, tenhle Paul Sheldon. Ani když to zjistila podle identifikační karty, kterou našla v jeho náprsní tašce.

„Mimochodem, kde je vlastně moje náprsní taška?“ zeptal se.

„Bezpečně uložená, nebojte se,“ ujistila ho. Její úsměv se najednou rozpadl a vystřídala ho přimhouřená ostražitost, která se mu pranic nelíbila – jako by se uprostřed usměvavé, přívětivé louky mezi rozkvetlými letními květinami najednou objevila skrytá průrva. „Snad si nemyslíte, že bych vám z ní mohla něco ukrást?“

„To jistě ne. Jenom snad že –“ Jenom snad že v ní je celý můj ostatní život, říkal si v duchu. Můj život mimo zdi tohoto pokoje. Mimo tu šílenou bolest. Mimo čas, který se táhne jako dlouhý růžový proužek žvýkací gumy, kterou si vytahuje z úst nudící se dítě. Protože takovéhle představy on teď mívá v průběhu poslední hodiny před tím, než od ní dostane prášky.

„Jenom snad že co, Mistře?“ dorážela, a on se celý vyplašil, protože ten její zúžený pohled byl stále temnější. Ta zrádná průrva se rozšiřovala, jako by ohlašovala zemětřesení, odehrávající se za jejím čelem. Naslouchal nepřetržitému, vzteklému kvílení větru, který řádil venku, a najednou ho zavalil strach, že Annie ho vzápětí popadne, přehodí si ho přes rozložité rameno jako bezmocný režný pytel, vynese ho z domu a praští s ním do sněhové závěje. A on tam dočista zmrzne, ale než k tomu dojde, bude mu v nohách tepat nesnesitelná bolest.

„Totiž tatínek mě vždycky nabádal, abych si na náprsní tašku dával dobrý pozor,“ vysvětloval a žasl, jak snadno z něj tahle lež vyšla. Otec si totiž Paula nikdy nevšímal ani o chlup víc, než bylo nezbytně třeba, a pokud si Paul vzpomínal, za celý život mu poskytl pouze jednu jedinou radu. Ke čtrnáctým narozeninám mu věnoval obálku s prezervativem. „Ulož si ho do náprsní tašky,“ nabádal ho tehdy Roger Sheldon, „a když se někdy při muchlování s holkou někde v auťáku vyrajcuješ víc než radno, vyšetři si v tý chvíli, než začneš vidět rudě, pár vteřin, tohleto si nasaď a pak teprve jdi na věc. Na světě je malejch parchantů už takhle dost a já bych byl dost nerad, kdybys měl už někdy v šestnácti letech docela zbytečný starosti.“

Paul pokračoval: „Asi mi to s tou náprsní taškou, abych si ji pořádně hlídal, říkal tak často, že se mi to zarylo hluboko do podvědomí. Jestli jsem vás snad urazil, omlouvám se.“

Uvolnila se. Dokonce se usmála. Průrva se zavřela. Letní květiny mu opět přívětivě kynuly. Napadlo ho ovšem, že kdyby se do toho úsměvu opřel rukou, střetl by se pouze s ustupující temnotou. „Proč bych se měla urážet. Je schovaná na bezpečném místě. Počkejte – něco pro vás mám.“

Vyšla z místnosti a za chvíli se vrátila s miskou polévky, ze které se kouřilo. Plavaly v ní kousky zeleniny. Nedokázal toho sníst moc, ale zkonzumoval jí víc, než si zpočátku myslel. Měla z toho zřejmě radost. Právě když jedl tu polévku, vyprávěla mu, co se vlastně stalo, a on se při tom vyprávění postupně na všechno rozpomínal. Připadalo mu, že je dobré vědět, jak se mohlo stát, že má teď tak poničené nohy, ale způsob, jakým se k němu ty informace dostávaly, ho zneklidňoval – připadal si jako postava v románu či v divadelní hře, postava, jejíž příběh se nevypráví jako něco, co se skutečně stalo, ale jako cosi smyšleného, vyfabulovaného.

Odjela tehdy do Sidewinderu ve své dodávce s náhonem na všechny čtyři kola, nakoupit krmení pro svoje domácí zvířectvo a nějaké potraviny pro sebe… a taky aby se podívala na regál s paperbacky ve Wilsonově samoobsluze – bylo to ve středu, to už je teď skoro před dvěma týdny, a novou knižní zásilku tam dostávají vždycky v úterý.

„Vlastně jsem tehdy myslela právě na vás,“ řekla. Krmila ho lžící, a právě mu naprosto profesionálně setřela pár kapek polévky z koutku úst. „Proto je to všechno taková zvláštní shoda okolností, víte? Doufala jsem, že tam konečně najdu paperbackové vydání Miseryina dítěte, ale byla jsem zklamaná.“

Blížila se tehdy sněhová bouře, pokračovala, ale ještě v poledne toho dne se v předpovědi počasí sebejistě tvrdilo, že se stočí na jih, směrem k Novému Mexiku a k pohoří Sangre de Cristo.

„Ano,“ přisvědčil, protože si na to v tu chvíli taky vzpomněl. „Říkali, že uhne někam jinam. Proto jsem tehdy taky vyjel.“ Pokusil se pohnout nohama. Vzápětí pocítil strašlivý náraz bolesti a hlasitě zasténal.

„Tohle nedějte, Paule,“ napomenula ho. „Jestli ty svoje nohy rozvášníte, jen tak nepřestanou… a já vám ještě dvě hodiny nemůžu dát žádný prášek. Už takhle vás jimi krmím víc než zdrávo.“

Proč nejsem někde ve špitále? Tuhle otázku měl už dávno na jazyku, ale měl pocit, že by jim oběma nemusela být příjemná. Aspoň prozatím.

„Když jsem dorazila do té sámošky, radil mi Tony Roberts, že bych na to cestou domů měla pořádně šlápnout, abych se sem dostala dřív, než dorazí ta bouře, a já mu na to řekla –“

„Jak daleko je to odtud do města?“ přerušil ji.

„Dost,“ odpověděla neurčitě a zadívala se směrem k oknu. Nastala podivná chvíle ticha a z toho, co teď uviděl v jejím obličeji, šel na Paula strach. Protože tam vlastně neviděl vůbec nic. Pouze černou nicotu průrvy, zaříznuté do alpské louky, temnotu, kde nerostly žádné květiny a do které by se asi padalo velmi dlouho. Byla to tvář ženy, která se pro tu chvíli odpoutala od všech klíčových znaků a záchytných bodů svého života, ženy, které se z mysli vytratila nejen vzpomínka, jíž se právě v mysli zabývala, ale paměť vůbec. Jednou si byl prohlédnout sanatorium pro duševně choré – před léty, když shromažďoval materiál pro Misery, první ze čtyř knih, které byly v posledních osmi letech hlavním zdrojem jeho příjmů – a tam tenhle výraz viděl… či spíše tenhle „nevýraz“. Označoval ho termín katatonie, ale to, co teď Paula vyděsilo, nemělo tak přesný název – spíš mu na mysli vytanulo jakési mlhavé přirovnání: v té chvíli se mu zdálo, že její myšlenky jsou přesnou replikou toho, jak si představoval její fyzickou existenci – že tvoří jednolitou tkáň bez jakýchkoli průduchů, naprosto kompaktní.

A pak se její obličej začal pomalu rozjasňovat. Jako by do ní opět začal proudit duševní pohyb. Pak si uvědomil, že proudit není tak docela správné slovo. Nic ji nenaplňovalo, jako se plní rybník nebo přílivová tůň. Spíše se rozehřívala. Ano… rozehřívá se, jako nějaký menší elektrický přístroj. Opékač topinek, nebo možná elektrická dečka.

„Řekla jsem Tonymu: ‚Ta bouře se přece stáčí na jih.‘ „Zprvu mluvila pomalu jakoby omámeně, ale za chvilku získala její slova běžnou kadenci a normální konverzační lehkost. On však už byl ve střehu. Všechno, co říkala, bylo tak trochu divné, posunuté. Když člověk poslouchal, co Annie povídá, jako by naslouchal písni, hrané v nesprávné tónině.

„Ale on na to řekl: ‚Zase si to rozmyslela.‘

‚No nazdar!‘ povídám já. ‚To na to musím dupnout a uhánět domů.‘

‚Bejt váma, zůstanu radši tady ve městě,‘ radil mi. ‚V rádiu hlásili, že z toho může být pořádná čina, ale nikdo na to není připravenej.‘

Já jsem ovšem musela domů – někdo se musí starat o tu havěť tady. Nejbližší sousedi jsou Roydmanovi, a ti jsou odtud pěkně daleko. Kromě toho mě nemají rádi.“

Když to říkala, vrhla po něm významný pohled, a protože nijak nereagoval, rezolutně zaklepala lžící na okraj misky.

„Už nebudete?“

„Ne, už nemůžu, děkuju. Bylo to moc dobré. Máte hodně domácího zvířectva?“

Protože, napadlo ho, jestli máte, znamená to, že potřebujete nějakou výpomoc. Aspoň jednoho najatého člověka. Pracovní sílu, jak se říká. Zaznamenal, že Annie nemá na ruce žádný snubní prstýnek.

„Ani ne,“ odpověděla. „Šest slepic, nosnic. Dvě krávy. A Misery.“

Zamrkal překvapením.

Zasmála se. „Asi si řeknete, že je to ode mě ošklivé, pojmenovat prasnici po té statečné a krásné ženě, kterou jste vytvořil. Ale když jsem jí to jméno dávala, nemyslela jsem tím nic zlého.“ Po chvíli dodala: „Je moc milá.“ Nakrčila nos a na chvíli se z ní samé stala prasnice – včetně těch několika ztopořených chlupů, které jí rostly na bradě. Vydala ze sebe několik prasečích zvuků: „Uink! Uink! Ui-ui-uink!“

Paul jenom valil oči.

Nevšímala si toho; už opět byla někde jinde, pohled zkalený a prázdný. V očích neměla žádný lesk, jen se v každém mdle odráželo světlo lampy, která svítila na nočním stolku.

Nakonec sebou trošku trhla a řekla: „Jela jsem asi patnáct minut a začalo sněžit. Přišlo to rychle – tady u nás je to vždycky tak. Sunula jsem se po silnici s rozsvícenými světly a pak jsem vedle silnice uviděla váš převržený vůz.“ Káravě na něj pohlédla. „Vy jste světla nerozsvítil.“

„To sněžení mě zaskočilo,“ bránil se. Dobře si v té chvíli uvědomil, jak ho tehdy ta náhlá změna počasí překvapila. Zatím si ještě nevzpomněl, že byl taky pořádně opilý.

„Zastavila jsem,“ pokračovala. „Kdyby to bylo ve svahu, asi bych to neudělala. Nebylo by to moc křesťanské, já vím, ale to už na silnici ležela pořádně silná vrstva sněhu, a i když máte auto s náhonem na všechny čtyři kola, nikdy není jisté, že když ztratíte setrvačnost, podaří se vám znovu se rozjet. Mnohem snadnější je říct si: ‚Oni už z toho auta určitě vylezli a někoho si stopli,‘ či něco podobného. Ale stalo se to nahoře na třetím velkém kopci za Roydmanovými, a tam je silnice kousek docela rovná. Tak jsem zarazila a hned jak jsem vylezla z vozu, uslyšela jsem sténání. A to jste byl vy, Paule.“

Podivně, tak nějak mateřsky se na něj zašklebila.

V té chvíli si Paul Sheldon poprvé jasně uvědomil: „Lítám tady v něčem velmi ošklivém. Ta ženská není normální.“

6

Příštích asi dvacet minut seděla vedle něho a mluvila a mluvila. Místnost zřejmě fungovala jako pokoj pro hosty. Žaludek mu začal trávit tu polévku a znovu se mu probouzela ta šílená bolest v nohou. Snažil se koncentrovat na to, co ta ženská říká, ale zdaleka se mu to nedařilo. Jeho mysl se rozdvojila. Jednou její polovinou naslouchal vyprávění té ženy o tom, jak ho vytáhla z vraku jeho vozu – bylo to camaro model 1974; v téhle části jeho vědomí také tepala ta bolest, postihující ony dva přeražené pahýly sloupů, které se vynořovaly z houpavých vln odlivu. Druhou polovinou se přenesl do hotelu Boulderado a sledoval tam sám sebe ve chvíli, kdy dokončoval svůj nový román, v němž – vzdejme Bohu díky za drobnou laskavost – nevystupovala Misery Chastainová.

Existovala spousta důvodů, proč už nepsal o Misery, ale jeden z nich se s obrněnou nevývratností tyčil nad ostatními. Misery – díky Bohu za velkou laskavost! – byla totiž konečně po smrti. Zemřela pět stránek před koncem Miseryina dítěte. Když k tomu došlo, jediné oko v domě nezůstalo suché, včetně Paulova – jenže zdrojem vláhy řinoucí se z jeho očních důlků byl přímo hysterický smích.

Když dopisoval svou novou knihu, román ze současnosti, jehož hrdinou byl zloděj aut, vzpomněl si na to, jak vyťukával poslední věty Miseryina dítěte: „A tak Ian a Geoffrey opouštěli hřbitov městečka Malý Dunthorpe společně. Navzájem si byli ve svém zármutku oporou, odhodláni nalézt znovu smysl svého života.“ Dobře si pamatoval, že když psal tyhle věty, chechtal se při tom tak, že měl problémy trefovat se do správných kláves – často musel to, co napsal, po sobě opravovat. Ještě že firma IBM vyrábí tu vynikající korekční pásku. Když nakonec připsal dolů na poslední stránku slovo KONEC, vyletěl od stolu, začal skákat po pokoji – v témže pokoji hotelu Boulderado, v němž pracoval nyní – a jásavě pokřikoval: Konečně volnej! Konečně jsem volnej! Bože Všemohoucí, konečně svoboda! Ta pitomá ženská to má za sebou a já konečně taky!

Ten nový román se jmenoval Rychlé vozy, a tentokrát se nesmál, když ho dokončil. Zůstal ještě chvíli sedět za psacím strojem a v duchu si říkal: Chlapče, za tuhle věc bys moh příští rok klidně dostat Americkou knižní cenu. A pak zvedl –

„– měl jste menší tržnou ránu na spánku, ale ta nevypadala moc nebezpečně. S vašima nohama to bylo mnohem horší… Na první pohled mi bylo jasné, i když v té době už nebylo moc dobře vidět, že to s nimi nevypadá právě –“

– telefon a požádal hotelovou službu, aby mu do pokoje přinesli láhev suchého šampaňského, nejlépe originální Dom Pérignon. Vzpomínal si, jak, než se ho dočkal, přecházel křížem krážem po tomhle pokoji, ve kterém od roku 1974 dopisoval všechny svoje romány. Vybavoval si, jak dal číšníkovi padesátidolarovku jako zpropitné a ptal se ho, jestli nezná předpověď počasí. Jak mu potěšený, zmatený, křenící se číšník sděloval, že sněhová bouře, která se kvapem blížila do jejich oblasti, má podle meteorologů uhnout na jih, směrem na Nové Mexiko. Znovu cítil v prstech tu vychlazenou láhev a slyšel diskrétní zvuk tlumeně vystřelené zátky, znovu měl na jazyku suchou, trpce nakyslou chuť prvních doušků, vzpomínal, jak otevřel cestovní brašnu a zkontroloval letenku do New Yorku a jak se najednou z náhlého popudu rozhodl, že –

„– a že asi udělám nejlíp, když vás rovnou odvezu odtamtud pryč! Nebyla to žádná legrace, dostat vás do mojí dodávky, ale já jsem ženská udělaná – jak jste si už možná všim. A vzadu ve voze jsem měla nějaké přikrývky. Zatáhla jsem vás do vozu a zabalila do nich, a i přes to stále větší šero a tu činu mi připadalo, že vás musím odněkud znát! Napadlo mě, že možná –“

– vytáhne svoje staré camaro z hotelové garáže, a místo aby odjel na letiště, vydá se s ním přímo na západ. Co by ho taky nakonec v New Yorku čekalo? Jeho domek, prázdný, pustý, neútulný, pravděpodobně vykradený. Kašlu na New York! pomyslel si a znovu se napil šampaňského. Vydejte se na Západ, mladý muži. Pusťte se na Západ! Byl to tak bláznivý nápad, že mu nakonec připadal docela logický. Nevezme si s sebou skoro nic, jen rezervní oblečení a –

„– byla jen ta brašna. Vzala jsem ji taky, ale jinak jsem v tom vašem voze nic neviděla, a taky jsem měla strach, že byste mi tam mohl třeba i exnout, a tak jsem tu svou starou káru nakopla a vyrazila –“

– rukopis Rychlých vozů a vyrazí po dálnici směrem na Vegas nebo na Reno, možná se dokonce pustí až do Města andělů. Vzpomínal si taky, že mu ten nápad zprvu připadal trochu zběsilý – takový výlet by mu byl možná slušel, když ve čtyřiadvaceti vydal první román, ale u chlapa, kterému bylo dvaačtyřicet, byl trochu na pováženou. Avšak po několika dalších sklenkách šampaňského ta myšlenka už zdaleka tak pošetile nevypadala. Ba naopak – měla v sobě něco téměř vznešeného. Jakási Velká odysea do Neznáma, která mu měla po tom dlouhém pobytu ve fiktivním terénu románu ulehčit návrat do reality. A tak se stalo, že se nakonec –

„– zhasnul jako svíčka! Byla jsem přesvědčená, že umíráte. Skutečně jsem s tím už najisto počítala! Proto jsem vám ze zadní kapsy kalhot vytáhla šrajtofli a podívala se na váš řidičák, a když jsem si na něm přečetla Paul Sheldon, pomyslela jsem si, že to musí být náhodná shoda jmen. Ale fotka na tom řidičáku taky vypadala, jako byste to měl být vy, a to mě tak vyděsilo, že jsem si musela v kuchyni sednout. Chvíli jsem se bála, že snad omdlím. Pak jsem si říkala, že i ta podoba na fotce může být jenom náhoda – na fotkách v řidičáku si lidi nikdy nebývají moc podobní. Jenže pak jsem našla váš průkaz člena Sdružení spisovatelů a členskou legitimaci PEN, a to už jsem nepochybovala o tom, že –“

– dostal do nesnází v té sněhové kalamitě, ovšem dávno předtím se zastavil v baru hotelu Boulderado a barman George dostal trinkgeld padesát dolarů za to, že mu opatřil další Dom Pérignon, a tuhle láhev pak za jízdy po dálnici římská jedna sedmdesát pod olověnou oblohou vysosal. A ještě před Eisenhowerovým tunelem odbočil na nějakou vedlejší komunikaci, protože silnice byly naprosto suché a bouře se stáčela na jih a do toho zatraceného tunelu se mu vůbec nechtělo. Celou cestu si na přehrávači pod palubní deskou pouštěl stále dokola starý pásek s Bo Diddleyovou a rádio si pustil až ve chvíli, kdy mu auto začalo na silnici povážlivě tancovat a došlo mu, že to není jenom obyčejná sněhová přeháňka, ale že to začíná být vážné. Ta sněhová bouře zřejmě přece jen na jih neuhnula a on teď právě do ní vjíždí a může v tom začít pěkně lítat

(stejně jako v tom lítáš teď)

ale v opileckém bludu se mu zdálo, že to hladce uřídí a dostane se z toho. A tak místo aby zastavil v nejbližším městečku, jmenovalo se Cana, a poptal se, kde by ten rozmar počasí mohl přečkat, pokračoval v cestě. Rozpomínal se, jak se odpoledne proměňovalo v chromově šedé příšeří. Jak se mu to šampaňské pozvolna vypařovalo z hlavy. Jak se naklonil dopředu, aby si z přihrádky v palubní desce vzal cigaretu, a v tu chvíli se dostal do posledního smyku a pokoušel se ho zvládnout, ale poletoval po silnici stále divočeji. A pak už si pamatoval jenom těžký tupý náraz a vteřinu, kdy si horní a dolní strana světa vyměnily místo. A potom –

„– jako kdyby vás vraždili! A když jsem vás slyšela takhle ječet, hned jsem věděla, že to přežijete. Člověk, který umírá, obvykle nevříská. Nezbývá mu na to už energie. To vím bezpečně. A tak jsem se rozhodla, že vám pomůžu, abyste to přežil. Přinesla jsem prášky, které sama beru proti bolestem, a donutila vás, abyste je spolkl. Pak jste usnul. Když jste se probudil a znovu začal křičet, dala jsem vám další. Určitou dobu jste měl horečku, ale s tou jsem si taky poradila. Párkrát to s vámi vypadalo dost bledě, ale to nejhorší už máte za sebou. Přísahám.“ Vstala. „A teď je načase, abyste si trochu odpočinul, Paule. Zkuste usnout. Spánek vás určitě posílí.“

„Ale ty nohy mě strašně bolí.“

„To já vím, že vás to bolí. Za hodinu vám něco proti té bolesti dám.“

„Teď hned – prosím.“ Styděl se, že takhle škemrá, ale nemohl si pomoci. Odliv skončil a ty dva omlácené dřevěné pahýly tam teď stály obnažené, roztříštěně skutečné, jako něco, čemu se není možné vyhnout a s čím se nedá nic dělat.

„Až za hodinu.“ Byla neoblomná. Vykročila ke dveřím s miskou a lžící v jedné ruce.

„Počkejte!“

Otočila se a podívala se na něj pohledem, který byl zároveň přísně káravý i láskyplný. Výraz její tváře se mu nelíbil. Ani trochu se mu nelíbil. „Říkáte, že to už bude dva týdny, co jste mě z toho vozu vytáhla?“

Zase ten prázdný pohled. A popuzený. Docházel k závěru, že ta žena má se svým vztahem k času značné problémy. „Tak nějak.“

„Byl jsem v bezvědomí?“

„Skoro pořád.“

„A co jsem jedl?“

Věnovala mu pohrdavý pohled.

„Í-Vé,“ odsekla.

„Í-Vé?“ zeptal se, a ona považovala jeho ohromení za nevědomost.

„Vyživovala jsem vás intravenózně,“ vysvětlovala. „Od toho máte ty skvrny na pažích.“ Podívala se na něj očima, které byly náhle bezcitné a zamyšlené. „Zachránila jsem vám život, Paule. Doufám, že je vám to naprosto jasné. Měl byste to mít neustále na paměti.“

A pak odešla.

7

Hodina uplynula. Byl to zázrak, ale uplynula. Ležel v posteli a potil se a zároveň se celý třásl. Z vedlejší místnosti bylo slyšet napřed nějakou hudbu ve stylu country-and-western a pak pokřikování diskžokejů WKRP, té odvázané rozhlasové stanice z Cincinnati. Vystřídal je televizní hlas, který jásal nad kvalitou porcovacích nožů jisté značky, oznámil příslušné telefonní číslo, na kterém je možné si je na účet volaného objednat, a upokojil diváky ve státě Colorado, kteří jistě umírají touhou soupravu takových porcovacích nožů získat, že telefonistky firmy jsou každý den po celých čtyřiadvacet hodin v plné pohotovosti.

Paul Sheldon byl teď ovšem rovněž v plné pohotovosti.

Annie se objevila vteřinu poté, co hodiny v sousední místnosti odbily osm, s dvěma kapslemi utišujícího prostředku v jedné a sklenicí vody v druhé ruce.

Dychtivě se zvedl na loktech a ona se posadila k němu na postel.

„Tak jsem konečně sehnala tu vaši novou knihu, před dvěma dny,“ oznámila mu. V té sklenici cinkaly kostky ledu. Z toho zvuku málem zešílel. „Miseryino dítě. Hrozně se mi to líbí… Je to stejně dobrý jako ty romány předtím. Spíš lepší. Možná je to vaše nejlepší kniha!“

„Děkuju,“ vypravil ze sebe. Cítil, jak mu na čele stojí kapičky potu. „Prosím vás… moje nohy… hrozně mě to bolí…“

„Já jsem věděla, že si nakonec vezme Iana,“ řekla se zasněným úsměvem, „dala bych krk na to, že Geoffrey a Ian budou nakonec zase přátelé. Že mám pravdu?“ Ale vzápětí vyhrkla: „Nic mi neříkejte! Chci na to přijít sama. Už brzy to budu mít přečtený. Jen kdyby to vždycky netrvalo tak dlouho, než vyjde vaše další kniha.“

Bolest mu drtila nohy a připadalo mu, jako by mu obepínala širokým ocelovým okružím jeho mužství. Sáhl si do klína a získal dojem, že pánev by měl mít v pořádku. Ale stejně – jako by byla nějak divně pootočená. Od kolen dolů nebylo ovšem vůbec nic v pořádku. Raději to ale nechtěl zkoumat. Stačil mu pohled na zkroucené podlouhlé hrboly, rýsující se pod přikrývkou. „Prosím vás, slečno Wilkesová… Mám hrozné bolesti –“

„Říkejte mi Annie. Všichni přátelé mi tak říkají.“

Podala mu sklenici. Byla studená a orosená. Pilulky stále držela v ruce. Ty pilulky – příliv, po kterém prahl. A ona byla měsíc, který ovládal ten příliv, a ten příliv by měl pohltit ty pahýly. Přiblížila mu ruku, ve které držela prášky, k ústům a on je ihned lačně otevřel… a pak tu ruku zase odtáhla.

„Dovolila jsem se nahlídnout do té vaší malé brašny. Nezlobíte se, že ne?“

„Ne. Proč bych se zlobil. Ty pilulky –“

Krůpěje potu ho na čele střídavě pálily a studily. Co když to nevydrží a začne křičet? Měl pocit, že mu k tomu už moc nechybí.

„Objevila jsem tam nějaký rukopis,“ oznámila mu. Kapsle držela v pravé ruce a tu teď pomalu nakláněla. Pilulky se jí svezly po dlani a spadly do její levé ruky. Nemohl od nich odtrhnout oči. „Jmenuje se to Rychlé vozy. Není to pokračování Misery, to jsem hned poznala.“ Vyčítavě se na něj podívala, ale ten pohled byl – stejně jako už jednou předtím – zároveň i láskyplný. Byl to mateřský pohled. „Kdepak auta v devatenáctém století – ani rychlá, ani pomalá!“ Zahihňala se tomu uvtípnutí. „Tak jsem se do toho jen tak letmo mrkla… Nevadí vám to, doufám?“

„Prosím vás,“ zaúpěl. „Nevadí, ale prosím vás –“

Teď nahnula levou ruku. Pilulky se začaly kutálet, zaváhaly, a pak s tupým plesnutím dopadly do její pravé dlaně.

„A co kdybych si to chtěla přečíst – nevadilo by vám, kdybych si to chtěla přečíst?“

„Ne –“ Kosti v nohou se mu rozpadaly, měl pocit, že je má vycpané skleněnými střepy. „Nevadilo!“ Pokusil se o cosi, co měl být úsměv. „Samozřejmě že ne.“

„Protože bez vašeho dovolení bych si nikdy nic takového nedovolila,“ prohlásila smrtelně vážně. „Na to si vás příliš vážím, Paule. Abyste věděl, já vás přímo miluju.“ Najednou polekaně zrudla. Jedna kapslička jí vypadla z ruky a dopadla na jeho přikrývku. Chňapl po ní, ale ta ženská byla rychlejší. Zasténal, ale ona si toho nevšímala; když se zmocnila té pilulky, jako by zase byla myšlenkami někde jinde. Zahleděla se směrem k oknu. „Myslím vašeho ducha,“ vysvětlovala. „Vaše tvůrčí schopnosti. Takhle jsem to myslela.“

V tom zoufalství se zmohl na jediné: „Já vím. Jste přece moje fanynka číslo jedna.“

Tentokrát nejenže se rozehřála – přímo vzplála! „Přesně tak!“ zvolala. „Takže vám nebude vadit, když si to v tomhle duchu přečtu? Se vší tou svou fanynkovskou láskou? I když nemám vaše ostatní příběhy zdaleka tak ráda, jako knížky o Misery?“

„Nebude,“ sliboval a pak zavřel oči. Nebude, vyráběj si z těch popsaných listů třeba papírové skládací čepice, když chceš, jenom… prosím tě… já přímo umírám bolestí…

„Vy jste hodnej člověk,“ řekla něžně. „Já věděla, že jste hodnej člověk. Jak by ne. Spisovatel, který dokáže vytvořit Misery Chastainovou – nejdřív si ji vymyslí a pak jí vdechne život – to musí bejt dobrej člověk.“

Najednou cítil její prsty v ústech. Ten dotek ho šokoval, ale uvítal ho se zrůdnou blažeností. Vyhledal mezi těmi prsty jazykem spásné pilulky a měl je spolknuté, ještě, než roztřesenou rukou dokázal bryndavě přiblížit ke rtům sklenici s vodou.

„Jako malý děťátko,“ komentovala to. Ale on ji neviděl, protože měl oči stále ještě zavřené, a teď ho v nich začaly pálit slzy. „Ale hodný děťátko! Chtěla bych se vás zeptat na strašně moc věcí… víte, chtěla bych se toho od vás dozvědět co nejvíc…“

Vstala a péra lůžka, na kterém ležel, pod jeho tělem zakvílela.

„Budeme tady spolu moc šťastní,“ řekla, a ačkoli Paulovi v té chvíli hrůza rozčísla srdce, oči neotevřel.

8

Nechal se unášet. Přišel příliv a on se jím nechal unášet. Ve vedlejší místnosti hrála chvíli televize a pak zmlkla. Občas odbily hodiny a on se snažil podle toho měřit čas, ale brzy ztratil orientaci.

Í– Vé. Intravenózně! Od toho máte ty skvrny na pažích.

Podepřel se na jednom lokti, hmatal po vypínači lampy a konečně se mu podařilo ji rozsvítit. Prohlížel si paže a v loketních záhybech uviděl blednoucí, překrývající se okrové a červené skvrny a uprostřed obou těch modřin prohlubinku vyplněnou temnou krevní sraženinou.

Klesl zpátky na polštář, upřel oči na strop a naslouchal hvízdání větru. Trčel uprostřed zimy někde v blízkosti hřebene Velkého kontinentálního předělu, odkázán na cizí ženskou, která to neměla v hlavě v pořádku, která ho vyživovala intravenózně, když byl v bezvědomí, která měla podle všeho k dispozici nevyčepatelné zásoby prostředku tišícího bolest a která nikomu neohlásila, že ho tady u sebe má.

Tohle všechno bylo jistě velmi důležité, ale začínal si uvědomovat, že existuje něco, co je ještě mnohem důležitější: nastával v něm odliv… A on začal čekat na zvuk jejího budíku kdesi nahoře v domě. Bude ještě chvíli trvat, než se ozve, ale už se blížil čas, kdy se ho nebude moci dočkat.

Ta ženská je blázen, ale on ji velmi potřebuje.

To jsem ale v pěkným průseru, proběhlo mu hlavou. Zíral nevidoucíma očima do stropu a na čele mu opět začaly vyvstávat kapičky potu.

9

Příštího rána mu opět přinesla polévku a sdělila mu, že si zatím stačila přečíst čtyřicet stránek jeho „manuskriptu“, jak tomu říkala. A že si myslí, že to není zdaleka tak dobré jako jeho ostatní věci.

„Člověk se v tom těžko orientuje. Pořád skáčete z přítomnosti do minulosti a tak.“

„To je taková spisovatelská technika,“ vysvětloval. Vznášel se někde mezi bolestí a nebolestí, a tak dokázal o něco lépe vnímat, co mu říká. „Technika, nic víc. Ten námět… Každý námět si žádá určitou formu.“ Bláhově ho napadlo, že takovéhle spisovatelské triky by ji třeba mohly zajímat, možná i okouzlovat. V každém případě velice zajímaly účastníky spisovatelských dílen, jimž kdysi o těchhle věcech přednášel. „Mysl toho mladíka je velmi zmatená, rozumíte, takže –“

„To tedy je! A to velmi zmatená. Což z něj dělá postavu nepříliš zajímavou. Neříkám, že nezajímavou – vy byste ani nezajímavou postavu stvořit neuměl – ale prostě méně zajímavou. A jak ošklivě se v té knize mluví! Každé druhé slovo je sprosté! Není –“ Zamyslela se, ale automaticky ho krmila dál, a když trochu polévky ubryndl, otřela mu bradu, aniž tomu úkonu věnovala větší pozornost – něco podobného, jako když se zkušená písařka na stroji téměř nedívá na klávesy. Z toho celkem bez velkých dedukcí usoudil, že kdysi musela pracovat jako ošetřovatelka. Nikoli jako doktorka, to jistě ne; málokterý lékař by asi uměl předvídat, kdy pacientovi z úst ukápne, a nedokázal by se ubrouskem trefit na potřísněné místo s takovou jistotou.

Kdyby meteorolog, který měl tehdy na starosti sledování té sněhové bouře, zvládal svou práci stejně dobře jako Annie Wilkesová své ošetřovatelské úkony, nebyl bych teď v téhle děsivé šlamastyce, pomyslel si hořce.

„Není v tom, žádná ušlechtilost!“ vyrazila ze sebe zničehonic. Trhla sebou při tom, jako by ji něco píchlo, takže mu ten hovězí vývar málem vylila do pobledlého obličeje.

„Já vím,“ řekl trpělivě. „Chápu, jak to myslíte, Annie. To je fakt, že v Tonym Bonasarovi není špetka ušlechtilosti. Je to chlapec, který vyrůstal ve velmi špatném prostředí, v nejhorší chudinské čtvrti města, pochopte, a ta slova… tam tak mluví skoro kaž…“

„Nemluví!“ přerušila ho a šlehla po něm výhrůžným pohledem. „Co myslíte, jak asi mluvím ve městě já, když tam přijedu na nákup? Vy si možná představujete, že vtrhnu do krámu a začnu halekat něco jako: ‚Hele, Tony, naval pytel toho zas… žrádla pro prasata, potom jedno balení těch sra… pro krávy a taky jednu krabičku toho blivajzu, co se s ním má kloktat, když na člověka leze pos… angína!‘ A že on mi na to řekne: ‚Tady to je, Annie, a už mě moc nes…, nebo vás kopnu do pr…!‘ Takhle nějak byste si to představoval?“

Dívala se na něj teď velmi zle a její tvář připomínala oblohu, ze které by se mohlo každým okamžikem vyloupnout tornádo. Vyděšeně se tlačil do polštáře. Ruka, ve které držela misku s polévkou, se jí třásla rozčilením, až z ní pár kapek vystříklo na jeho přikrývku.

„A pak kousek, níž v ulici zajdu do banky a řeknu paní Bolingerové: ‚Tady vám nesu jeden zas… šek a koukejte sebou zatraceně hodit a vyvalit těch zas… padesát doláčů, než se doopravdy nas…‘ Jo? A myslíte si, že když jsem tehdy v Denveru stála před sou…“

Jeho přikrývku zasáhl hnědavý vodopád hovězí polévky. Podívala se na tu mokvavou skvrnu, pak na něj a s tváří zrůzněnou vztekem zasyčela: „Vidíte, co děláte! Všechno je to vaše vina, abyste věděl!“

„Omlouvám se.“

„Jistě! Pán se mi omlouvá!“ zaječela a mrštila miskou do kouta pokoje, kde se rozbila na tisíc střípků. Polévka vystříkla na zeď. Zalapal po dechu.

Pak se od něj odvrátila. Asi půl minuty seděla beze slova. Paulu Sheldonovi se během těch třiceti vteřin zdálo, že mu přestalo bít srdce.

Potom se trochu pohnula a najednou se zahihňala.

„Jsem já to ale vzteklá ženská,“ řekla.

„Omlouvám se,“ vypravil z vyschlého hrdla.

„Taky máte za co.“ Tvář se jí zase uvolnila. Zamyšleně se dívala do zdi. Myslel, že zase upadne do toho svého transu, ale ona ze sebe pouze vydala dlouhý vzdech a zvedla hřmotné tělo z jeho postele.

„V knihách o Misery taková slova nemusíte používat, protože oni tehdy takové výrazy asi vůbec neznali. Ještě je nikdo nevymyslel. Naše pokleslá doba si možná vyžaduje pokleslá slova, ale tehdy to myslím byly nesrovnatelně lepší časy. Měl byste se držet vyprávění o Misery, Paule. Myslím to naprosto upřímně. Jako vaše fanynka číslo jedna.“

Vykročila ke dveřím, ale ještě se po něm odtamtud ohlédla. „Ten váš manuskript strčím zpátky do té brašny a vrátím se k Miseryinu dítěti. Až to dočtu, možná se na ten druhý román ještě podívám.“

„Vždyť ho vůbec nemusíte číst, když vás tak rozčiluje,“ řekl. Pokusil se o úsměv. „To bych si věru nepřál – abyste se zbytečně rozčilovala. Jsem na vás dost závislý, víte?“

Ona mu ale ten úsměv nevrátila! „Ano, to jste,“ přisvědčila. „Takže se podle toho chovejte, Paule.“

A odešla.

10

Nastal odliv. Sloupy byly zase z vody venku. Začal čekat na to, až budou odbíjet hodiny. Dvakrát. Odbily jednou, odbily podruhé. Ležel s polštářem pod hlavou a sledoval dveře. Vešla. Přes vestu a sukni měla uvázanou zástěru. V jedné ruce nesla kbelík.

„Asi čekáte na svou medicínku, co?“ řekla.

„Ano – prosím vás.“ Pokusil se o úsměv, kterým by se jí zavděčil, a znovu ho zaplavil stud – připadal sám sobě směšný, jako úplně cizí člověk.

„Mám ji pro vás,“ pokračovala, „ale nejdřív musím uklidit tu spoušť tamhle v koutě. To, co jste natropil. Budete muset počkat, až s tím budu hotová.“

Ležel v posteli a jeho nohy vypadaly pod dekou jako dvě ulomené větve a po obličeji mu v drobných stružkách stékal studený pot, ležel a očima ji sledoval, jak jde do toho rohu, staví kbelík na zem, sbírá střepy misky, vynáší je ven, vrací se, zakleká, loví rukou v tom kýblu, vytahuje z něj napěněný hadr, ždímá ho a začíná stírat ze zdi zaschlé zbytky polévky. Ležel a pozoroval ji, a nakonec se začal po celém těle třást a ten třes jeho bolesti ještě zhoršoval, ale on ho nedokázal ovládnout. Jednou se po něm ohlédla, uviděla, jak se celý klepe a koupe v bolestném potu, a obdařila ho zlomyslně vědoucím úsměvem. Kdyby mohl, byl by ji v té chvíli klidně zabil.

„Je to zaschlé,“ poznamenala, když obrátila pohled opět do kouta. „Budete asi muset chvilku počkat, Paule.“

Začala skvrnu drhnout. Pomalu z omítky mizela, ale ona znovu a znovu namáčela hadr, ždímala ho, drhla a pak zase od začátku totéž. Neviděl jí do tváře, ale napadlo ho, ba byl o tom přesvědčen, že Annie zase o sobě neví a bude takhle drhnout ještě celé hodiny. Prožíval hrozná muka.

Nakonec – těsně předtím, než hodiny jednou odbily, bylo tedy už půl třetí – se přece jen zvedla, hodila hadr do kbelíku a vynesla ho beze slova z místnosti. Ležel a naslouchal, jak pod jejím těžkým krokem vržou podlahová prkna, pak uslyšel, jak vylévá špinavou vodu z kbelíku – a potom nevěřil svým uším: bylo slyšet, jak do něj natáčí novou vodu. Neslyšně se rozplakal. Takhle daleko ten odliv ještě nikdy neustoupil; neviděl nic než blátivé prolákliny, které po něm zbyly v písku pobřeží, a ty dva roztříštěné sloupky, jež v nich marně utápěly svoje potrhané stíny.

Vracela se. Chvilku zůstala stát ve dveřích a pozorovala jeho potem zmáčenou tvář stále s touž podivnou směsicí sveřepé přísnosti a mateřské lásky. Pak se jí oči stočily do rohu, kde už po rozlité polévce nebylo ani stopy.

„Musím to teď spláchnout,“ poučila ho, „nebo by tam zůstal flek po zaschlém mýdle. To, že tady žiju sama, neznamená, že bych měla právo takovouhle práci odfláknout. Moje matka měla důležitou zásadu, kterou se řídím i já, Paule: ‚Když jednou nezvedneš třísku, příště zakopneš o poleno.‘“

„Prosím vás,“ zasténal, „umírám bolestí!“

„Ale neumíráte.“

„Začnu křičet,“ zaúpěl a rozeštkal se ještě víc. Ten pláč drásal jeho nohy a drásal jeho srdce. „Už se nedokážu ovládnout.“

„Tak křičte,“ řekla. „Ale uvědomte si, že jste to byl vy, kdo tohle způsobil. Ne já. Všechno je to jenom vaše vina.“

Přece jenom se mu nějak dařilo se nerozječet. Díval se, jak namáčí a ždímá hadr a otírá jím zeď, namáčí a ždímá hadr a otírá jím zeď… A nakonec, v okamžiku, kdy hodiny vedle v místnosti, o které předpokládal, že funguje jako obývací pokoj, začaly odbíjet třetí, vstala ze země a sáhla po kbelíku.

A teď odejde. Půjde ven a já ji budu slyšet, jak tu vodu lije do výlevky, a pak se možná neobjeví další nekonečné hodiny, protože bude ještě dlouho trvat, než dojde k názoru, že mě už dostatečně vytrestala.

Ale neodešla. Místo toho přistoupila k jeho posteli a zalovila v kapse zástěry. Vytáhla odtamtud nikoli dvě tablety, ale tři.

„Tady máte,“ pobídla ho něžně.

Sezobl jí je z dlaně, a když k ní zvedl oči, viděl, že k němu zvedá ten žlutý kbelík z umělé hmoty. Zakryl mu zorné pole jako nějaký padající měsíc. Na okraj pokrývky vyšplíchlo trochu šedavé vody.

„Zapijte to tímhle,“ vyzvala ho. Její hlas zněl stále ještě velmi něžně.

Vytřeštil na ni oči.

„Udělejte, co vám říkám,“ pobízela ho. „Já vím, že ty pilulky můžete spolknout i nasucho. Ale věřte, můžu je z vás zase snadno dostat ven. Ta voda je přece skoro čistá, jenom jsem s ní tu zeď naposledy přetáhla. Nic vám neudělá.“

Naklonila se nad něj jako padající žulový kvádr, s kbelíkem poněkud nahnutým. Zahlédl hadr, jak se v něm dole u dna pomalu svíjí jako utopenec, všiml si tenkého mýdlového povlaku na povrchu. Všechno se v něm vzpíralo, ale neváhal ani chvíli. Rychle tím hnusem spláchl pilulky a v ústech mu zůstala pachuť, kterou si pamatoval z dětství, když ho maminka nutila čistit si zuby mýdlem.

V žaludku mu zaškubalo a temně v něm zaškrundalo. „Jestli to vyzvrátíte, Paule, máte smůlu. Další pilulky dostanete až v devět večer.“

Chvilku na něj upírala prázdný, nepřítomný pohled, a pak se jí obličej rozsvítil a usmála se na něj.

„Že už mě nebudete zbytečně rozčilovat, Paule – slibte mi to.“

„Ne,“ zašeptal. Rozčilovat Měsíc, který mu zajištuje příliv? To je nápad! To by udělal jen naprostej cvok!

„Mám vás moc ráda,“ řekla a políbila ho na tvář. A pak už se na něj ani nepodívala a odešla. Kbelík nesla opatrně od těla, aby z něj necákalo – asi tak, jak by nějaká udělaná venkovanka odnášela vědro s čerstvě nadojeným mlékem.

Ležel na zádech a jazykem nahmatával v ústech zrnka písku a kousky sádry. A chuť mýdla.

Nebudu zvracet… nebudu zvracet… nebudu zvracet!

Dotěrná naléhavost téhle myšlenky postupně ochabovala a Paul si uvědomil, že usíná. Udržel to v sobě dostatečně dlouho, aby utišující přípravek mohl začít působit. Měl vyhráno.

Pro tentokrát.

11

Měl sen, že ho požírá nějaký pták. Nebyl to pěkný sen. Ozvala se rána a on si pomyslel: To je vono, zastřelte ho! Zastřelte tu potvoru!

A pak se probudil a uvědomil si, že je to jenom Annie Wilkesová, která za sebou zavřela zadní dveře. Vydala se obstarat svoje hospodářství. Dolehlo k němu tlumené křupání sněhu pod jejíma nohama. Prošla kolem jeho okna, na sobě bundu, kapuci na hlavě. Z úst jí vyšlehl oblak páry, který se ihned rozbil o její rozmazaný obličej. Ani se na něj nepodívala, zřejmě plně soustředěná na svou práci. Musí nakrmit zvířectvo, vyčistit chlévy, možná napsat na zeď pár muřích noh – vůbec by se nedivil. Obloha byla temně červená – vycházelo slunce. Půl šesté, možná už šest!

Pořád byl ještě příliv, ale on se marně pokoušel znovu usnout. Toužil zase usnout, avšak teď, kdy byl ještě aspoň trochu schopen racionálně myslet, byla právě ta pravá chvíle, aby zhodnotil svou bizarní situaci.

Došlo mu, že na celé věci je nejhorší to, že se mu o tom nechce přemýšlet, ani když ještě může. Přestože dobře ví, že se z téhle kaše může vyhrabat jedině tak, že něco vymyslí. Jeho mysl se to tvrdošíjně snažila ze sebe vytěsnit, jako dítě od sebe odstrkuje talíř, i když mu řekli, že nesmí od stolu, dokud všechno nesní.

Nechtělo se mu o tom přemýšlet, protože už to, že to musí prožívat, bylo k nesnesení. Nechtělo se mu o tom přemýšlet, protože pokaždé, když to zkusil, začaly se mu hlavou honit nepříjemné obrazy – to, jak ta ženská dovede občas být duchem nepřítomná, jak v něm vzbuzuje představy primitivních kultovních model a rituálních kamenů, jak se mu ten žlutý kýbl z umělé hmoty blížil k obličeji jako Měsíc, se kterým se měl v příští chvíli srazit. Přemýšlení o takových věcech jeho situaci změnit nedokáže, myslet na ně bylo vlastně horší než nemyslet vůbec, ale jakmile svoje úvahy upřel na Annie Wilkesovou, draly se mu do nich právě tyhle představy tak vehementně, že všechno ostatní mu z hlavy vypudily. Srdce mu začalo bušit příliš rychle, většinou strachy, ale trochu i hanbou. Viděl se, jak přikládá rty k okraji toho žlutého kbelíku, znovu viděl ten mýdlový film na hladině a hadr převalující se u dna, všechno tohle viděl, a přesto se bez váhání napil. O tomhle zážitku se nikomu do konce života nezmíní, umiňoval si; pokud se ovšem stane zázrak a on se tady odtud vůbec ještě někdy dostane živý. A věděl, že on sám se na něj bude úporně snažit zapomenout, ale nikdy se mu to nepodaří.

A přesto, ať už byl zbědovaný sebevíc (nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že by ho něco tak příšerného mohlo potkat), pořád se mu chtělo žít.

Mysli, člověče! Snaž se něco vymyslet, proboha! Přece snad nejsi zase takovej srab, aby ses o to alespoň nepokusil.

Ne – ale moc do toho nechybí.

Potom mu hlavou projela zvláštní, hněvivá myšlenka: ten nový román se té ženské nelíbí, protože je tak hloupá, že ani nemůže pochopit, o čem vlastně je.

Ta myšlenka nebyla pouze zvláštní. Za daných okolností nezáleželo ani za mák na tom, co si ta zrůda myslí o Rychlých vozech. Ale zabývat se tím, co o té knize říkala, dávalo aspoň jeho úvahám nový směr – vždyť přece bylo mnohem lepší být na ni naštvanej, než se jí bát! A tak se té myšlenky dychtivě přidržel.

Tak hloupá? Ne. Prostě jistým způsobem naprogramovaná. Nejenže nechce měnit svůj vkus. Spíš to bude tak, že je pro ni obecně jakákoli možnost změny nepředstavitelná!

Ano. Jistě, ta ženská je asi blázen, ale liší se snad v tom, jak hodnotí jeho knihy, nějak podstatněji od statisíců jeho čtenářů po celé zemi? Či spíše čtenářek, protože devadesát procent z nich to byly ženy? Vždyť ty všechny se nemohly dočkat, až vyjde další pětisetstránkové líčení bouřlivých osudů nalezence, děvčátka, které se nakonec společensky povznese tak vysoko, že se s ní ožení jeden z nejvyšších aristokratů v zemi! Všechny jsou přece stejné. Chtěly jen Misery, Misery, Misery. Pokaždé, když se na rok, na dva utrhl, aby sepsal jeden z těch svých druhých románů, z těch, ve kterých spatřoval svou „seriózní“ práci, k níž se upínal nejdříve s nadějemi a pak se stále rostoucím zoufalstvím, dostával záplavu protestních dopisů právě od těchto žen. A mnoho se jich také podepisovalo jako „Vaše fanynka“ či „ctitelka číslo jedna“. Tón těch dopisů kolísal mezi dotčeným údivem (ty ho zraňovaly nejvíc), výčitkami a zalykající se zlobou, ale všechny vyjadřovaly totéž: Tohle není to, co jsem od vás čekala. O tohle vám nestojím. Prosím vás, vraťte se k Misery. Chci vědět, co dělá Misery. Kdyby napsal moderní verzi takového díla, jako je třeba Lowryho román Pod sopkou, Hardyho Tess z D’Urbervillů, Faulknerův Hluk a vřava, vůbec nic by se nestalo. Všechny by pořád chtěly jen Misery, Misery, Misery.

Člověk se v tom těžko orientuje… Což z něj dělá postavu nepříliš zajímavou… A každé druhé slovo je sprosté!

Znovu ho zalil hněv. Vztek nad její zabedněnou tvrdohlavostí, nad tím, že ho takhle mohla unést – a věznit ho tady a nutit ho, aby si vybral, jestli bude trpět jako zvíře, nebo se poslušně napije špinavé vody z kýble na podlahu – a vrchol všeho: že si ta bestie po tom všem ještě troufne kritizovat nejlepší věc, jakou kdy napsal.

„Čert tě vem, ty čarodějnice, i s tím posraným koštětem, na kterým jsi přeletěla,“ řekl nahlas, a v tu chvíli se mu ulevilo, cítil se zase být sám sebou, i když věděl, že tahle směšná malá vzpoura nemá žádný smysl a bude mít krátké trvání – Annie byla někde venku ve chlévě a stejně ho nemohla slyšet a příliv teď ještě milosrdně ukrýval ty dva dřevěné pahýly.

Vzpomněl si, jak přišla k němu do pokoje, odpírala mu jeho pilulky a donutila ho, aby jí dovolil přečíst si rukopis Rychlých vozů. Tvář mu zrudla hanbou a pokořením, ale v téhle chvíli se mezi ně vmísil i opravdový, dusivý vztek, který z malé jiskry kdesi hluboko v jeho nitru rozkvetl v pálivý plamen. První verzi nového díla zásadně nikdy nikomu neukazoval. Nejprve si ji musel znovu pročíst, zredigovat a pak sám znovu přepsat. Dřív ji nedal z ruky. Nepůjčil ji ani Bryceovi, svému agentovi. Nikdy nikomu. Vždyť dokonce –

Proud jeho myšlenek přerušilo zabučení krávy.

Vždyť si dokonce ani nepořizoval kopii první verze, až toho zredigovaného znění.

Strojopis první verze Rychlých vozů, který teď měla v rukou Annie Wilkesová, byl bohužel jediný existující exemplář románu. Paul dokonce spálil všechny poznámky, které si při rešerších a práci na něm pořídil.

Dva roky vysilující práce. A jí se to nelíbí. A je šílená.

Jí se líbí Misery. Misery se jí líbí, ne nějaký mladistvý zloděj aut ze španělské části Harlemu, gauner, který mluví sprostě jako dlaždič.

Vzpomněl si, jak mu tehdy projelo hlavou: Vyráběj si z těch popsaných listů třeba papírové skládací čepice, když chceš, jenom… prosím tě…

Znovu se v něm vzedmul vztek a pocit pokoření a společně začaly v jeho nohách probouzet tupé tepání. Ano. Práce, hrdost na ni, hodnota té práce sama o sobě…, tohle všechno se rozplývalo do stínů laterny magiky, když ta bolest narůstala a stávala se takřka nesnesitelnou. To, že s ním ta ženská zacházela takhle krutě – že s ním vůbec mohla takhle krutě zacházet, když žil po většinu svého dospělého života v přesvědčení, že jeho základní definicí je slovo spisovatel – to z ní dělalo přímo monstrózní zrůdu, něco, čemu se musí za každou cenu pokusit uniknout. Ona byla opravdu primitivní modla, a pokud ho přímo nepřipraví o život, může zahubit všechno dobré, co v něm je.

Zaslechl lačné zakvičení prasete – ta bláznivá ženská si myslela, že mu to bude vadit, ale jemu se naopak zdálo, že Misery je pro prase přímo úžasné jméno. Vzpomněl si, jak toho tvora napodobovala, jak nakrčila horní ret vzhůru k nosu, jak se její tváře najednou zploštěly, jak na okamžik opravdu vypadala jako prase: Uink! Uink!

Od kůlny sem vítr zanesl její hlas: „Hóódný prasátko! Hóodnýý!“

Zabořil záda do polštáře, zakryl si paží oči a pokoušel se v sobě zadržet ten vztek, protože ten mu propůjčoval pocit statečnosti. A jenom statečný člověk dokáže přemýšlet. Zbabělec to nesvede.

Ta ženská musela být předtím ošetřovatelka – tím si byl jist. Byla snad dosud ošetřovatelka? Ne, protože nechodila do práce. Proč už se tomu povolání nevěnovala? To se zdálo být dost jasné. S jejím duševním vybavením nebylo něco v pořádku – značná jeho část byla silně rozviklaná. A pokud to bylo zřejmé jemu, i skrz tu hustou mlhu bolesti, která teď dusivě zavalovala jeho život, musely by to jistě snadno poznat i její kolegyně.

On měl ovšem k dispozici ještě další informace, podle nichž mohl usuzovat na míru rozviklanosti jejího nitra. Vytáhla ho přece z jeho havarovaného vozu, a místo aby zavolala policii nebo sanitku, umístila ho do svého hostinského pokoje, zavedla mu kapačku a krmila ho koňskými dávkami utišujícího prostředku. Takovými, že ho přinejmenším jednou přivedla do stavu, kterému se ohleduplně říká respirační potíže. Nikomu neřekla, že ho tady má, a když to neohlásila už dávno, znamená to, že to nemá v úmyslu ani v budoucnu.

Počínala by si obdobným způsobem, kdyby z toho rozbitého vozu vytáhla Joea Blowa z Kokoma v Indianě? Ne. Vsadil by se, že ne. Nechává si ho u sebe, protože je Paul Sheldon a ona –

„Ona je moje fanynka číslo jedna,“ zamumlal Paul a znovu si paží zakryl oči.

V setmělé mysli mu vzplanula děsivá vzpomínka. Jeho matka ho jednou vzala do bostonské zoologické zahrady a on tam nemohl odtrhnout oči od jakéhosi nádherného, velkého ptáka. Měl nejkrásnější peří, jaké kdy viděl – rudé a fialové a sytě modré…, a taky nejsmutnější oči. Ptal se maminky, odkud ten pták pochází, a když mu řekla, že z Afriky, pochopil, že ten krasavec je odsouzen zemřít v téhle kleci, daleko od místa, kde ho Bůh chtěl mít, a hořce se rozplakal. Matka mu koupila kornout zmrzliny a on na chvilku přestal brečet, ale pak si zase vzpomněl na toho ptáka a začal bulit znovu. Takže museli jít předčasně domů a ona mu v tramvaji celou cestu zpátky do Lynnu vyčítala, že je ufňukaná cimprlína.

To peří. Ty oči.

Tepavé nárazy bolesti v nohách začaly sílit.

Ne. Ne, ne…

Přitiskl si ohbí lokte pevněji k očím. Ze stodoly k němu v delších přestávkách doléhaly jakési tupé údery. Těžko se mohl dohadovat, co se tam děje, ale představoval si ji –

(vašeho DUCHA, vaše TVŮRČÍ SCHOPNOSTI, takhle jsem to myslela)

– jak z půdy stodoly shazuje dolů balíky sena, jak je skopává nohou, viděl je, jak se potácivě kutálejí po mlatu.

Afrika. Ten pták pocházel z Afriky. Z –

A pak se do této myšlenky zařízl jako ostrý nůž její rozčílený, téměř ječivý hlas: A myslíte si, že když jsem tehdy v Denveru stála před sou…

Před soudem. Když jsem stála v Denveru před soudem.

Přísaháte, že budete mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu, k čemuž vám dopomáhej Bůh?

(„Nechápu, kam na to ten chlapec chodí.“)

Přísahám.

(„Pořád něco píše.“)

Řekněte nám svoje jméno.

(„Z mé větve rodiny nikdo takovouhle fantazii neměl.“)

Annie Wilkesová.

(„Takovou živou představivost!“)

Jmenuji se Annie Wilkesová.

Přál si, aby toho řekla víc, ale neřekla.

„Tak pokračuj,“ zamumlal s paží přes oči – takhle se mu nejlépe přemýšlelo, nejlépe fantazírovalo. Jeho matka s oblibou líčila přes plot paní Mulvaneyové, jakou má ten její kluk úžasnou představivost, tak živou, a jaké skvělé povídečky pořád dává na papír (někdy ho ovšem místo toho vyčítavě peskovala, že je ufňukaná cimprlína). „Tak mluv, pokračuj. Honem.“

V duchu viděl tu denverskou soudní síň, viděl Annie Wilkesovou na místě vyhrazeném obžalovaným, neměla na sobě texasky, ale pomačkané červenočerné šaty a nemožný klobouk. Soudní síň byla plná zvědavců a soudce byl plešatý a obrýlený. A měl bílý knír a pod ním velké mateřské znamínko. Ten knír ho z větší části zakrýval, ale ne celé.

Annie Wilkesová.

(„Ještě ve tři hodiny v noci si čet! Představte si to!“)

Ten duch… čtenářského obdivu…

(„Pořád něco píše, pořád si něco vymejšlí.“)

Musím to spláchnout.

(„Afrika. Ten pták pochází z“)

„A co dál?“ zašeptal, ale dál už to nešlo. Soudní úředník se jí zeptal na jméno a ona pořád jenom znovu a znovu opakovala, že se jmenuje Annie Wilkesová, ale víc z ní nevypadlo. Seděla tam, kompaktní hrouda zlověstné tělesnosti, a stále jenom opakovala svoje jméno.

Usilovně se pokoušel představit si, z čeho byla ta bývalá ošetřovatelka v Denveru obžalovaná, až z toho nakonec usnul.

12

Ležel v nemocničním sále. Pocítil velikánskou úlevu – tak velikou, že se málem rozplakal. Když spal, něco se stalo. Možná někdo přišel, nebo třeba Annie sama dostala rozum. Na tom nezáleží. Usnul v domě té čarodějnice a probudil se v nemocnici.

Ale přece by ho neuložili do takhle nemožně dlouhého sálu? Vždyť byl rozlehlý jako letištní hangár! Vyplňovaly ho řady naprosto stejných lůžek (nad kterými visely naprosto stejné láhve s intravenózní výživou, napojené na naprosto stejné přístrojové zařízení). Posadil se a uviděl, že i pacienti na těch lůžkách jsou naprosto stejní – všichni byli on sám. Pak z dálky uslyšel odbíjet hodiny a uvědomil si, že ten zvuk k němu proniká zpoza stěny spánku. Tohle byl jenom sen. Úlevu vystřídal smutek.

Dveře na vzdáleném konci obrovského sálu se otevřely a vešla Annie Wilkesová – jenomže teď byla oblečená v dlouhých šatech a v zástěře a na hlavě měla zvláštní čepec. Takhle se oblékala Misery Chastainová v Miseryině lásce. Na jedné paži měla zavěšený proutěný košík, zakrytý nahoře šátkem. Sledoval ji, jak ten šátek odhrnuje a potom sahá do košíku, vytahuje z něj ruku plnou něčeho sypkého a hodí to něco do tváře prvnímu spícímu Paulu Sheldonovi. Teď teprve poznal, že to je písek – takže tahle Annie Wilkesová si hrála na Misery Chastainovou, která si hrála na pískového mužíčka, rozdávajícího spánek. Vlastně na pískovou ženičku.

Pak si všiml, že tvář prvního Paula Sheldona smrtelně zesinala, když ji zasáhl písek, a děs ho ze snu vyhnal zpátky do ložnice, kde zjistil, že nad ním stojí Annie Wilkesová, v jedné ruce drží paperbackové vydání Miseryina dítěte a záložka v té knížce naznačuje, že už ji má ze tří čtvrtin přečtenou.

„Naříkal jste ze spaní,“ oznámila mu.

„Měl jsem zlý sen.“

„A o čem?“

Řekl jí první, co mu přišlo na mysl místo pravdy.

„O Africe.“

13

Příštího rána za ním přišla pozdě a s tváří popelavě bledou. Dřímal, ale rázem se probudil a vzepřel na loktech. „Slečno Wilkesová? Annie? Jste v poř…“

„Nejsem.“

Kristepane, dostala srdeční záchvat, blesklo mu hlavou, a okamžitý úlek v něm vystřídala radost. Dobře jí tak! Ať ho má! A pořádnej! Ať jí to třeba roztrhne hrudník! A on se bude s neskonalým potěšením plazit k telefonu, i kdyby ho to mělo bolet nevím jak. Kdyby to jinak nešlo, třeba po skleněných střepech.

A on to byl srdeční záchvat…, ale ne ten žádoucí.

Došla k němu a potácela se při tom jako námořník, který právě po dlouhé plavbě vystoupil na pevninu.

„Co –“ Snažil se od ní odtáhnout, ale neměl kam uhnout. Za hlavou měl pouze pelest a za ní zeď.

„Nejsem!“ Narazila nohama na bočnici postele, zakolísala a na okamžik se zdálo, že padne rovnou na něj. Když našla rovnováhu, zůstala nad ním stát s tváří bílou jako papír, šlachy na krku našponované, na čele vystouplou pulzující tepnu. Prsty se jí napjaly, vzápětí sevřely do valounových pěstí a pak se zase napjaly.

„Ty… ty… smrade špinavej!“

„Co je? Nechápu, co…“ Ale najednou se mu rozsvítilo. Všechny vnitřnosti se mu sevřely a pak jako by zcela zmizely. Vzpomněl si, kde měla včera večer založenou tu knížku – asi ve třech čtvrtinách. Mezitím ji tedy dočetla. Už věděla všechno, co se z ní mohla dozvědět. Už věděla, že to nebyla Misery, kdo nemohl mít děti; že to byl Ian. Představoval si ji, jak sedí vedle v obývacím pokoji, který ještě neměl to potěšení vidět, s ústy pootevřenými a očima vytřeštěnýma, protože se právě dozvěděla, že si Misery konečně uvědomila, jak se věci mají, rozhodla se podle toho jednat a potají utekla ke Geoffreymu. Jestlipak se jí oči zalily slzami, když jí došlo, že Misery a Geoffrey teď spolu za zády muže, kterého oba mají rádi, nepropadnou vášnivému vzájemnému vztahu, ale naopak mu věnují největší dar, jakého jsou schopni – dítě, o kterém si bude myslet, že je jeho? A rozbušilo se jí srdce, když Misery oznámila Ianovi, že je těhotná, a on ji strhl k sobě do náruče a znovu a znovu vzlykal radostí „Panebože, drahá moje, panebože!“ a z očí se mu řinuly slzy? Několik vteřin byl přesvědčen, že se to odehrálo právě takhle. Ale místo aby ji podle všeho očekávání zaplavil rozslzený žal, když Misery vypustí při porodu duši a Ian a Geoffrey si svatosvatě slíbí, že o Miseryina chlapečka budou společně pečovat, zuřila jako pominutá.

„Misery přece nemůže bejt mrtvá!“ vřeštěla nad ním Annie Wilkesová. Prsty se jí napínaly a zavíraly ve stále rychlejším rytmu. „Misery Chastainová přece nemůže BEJT MRTVÁ!“

„Annie – Annie, prosím vás –“

Na stole stál džbán s vodou. Chňapla po něm a vychsrtla ji na něj. Tvář mu zalilo studené mokro. Jedna kostka ledu mu přistála za levým uchem a sklouzla po polštáři do prohlubně na jeho rameni. V duchu už

(„Takovou živou představivost!“)

viděl, jak se mu tím džbánem strefuje do obličeje a on pak v té ledové koupeli umírá s roztříštěnou lebkou na masivní krvácení do mozku, a nad tou představou mu na pažích naskakovaly pupínky husí kůže.

Přesně tohle chtěla ta ženská udělat, o tom nebylo pochyb.

V posledním zlomku vteřiny se však od něj odvrátila a mrštila džbánem směrem ke dveřím, o které se rozprskl jako onehdy ona polévková miska v koutě o zeď.

Pak znovu upřela oči na něj a hřbetem ruky si odhrnula vlasy z obličeje. Na zsinalých tvářích jí teď hořely dvě rudé skvrny.

„Ty smrade špinavej!“ zasípala. „Ty sprostá bestie, jaks to moh udělat?“

Začal mluvit, rychle a naléhavě, oči upřené do její zrůzněné tváře, a v tu chvíli si byl naprosto jist, že na tom, co jí v příštích dvaceti vteřinách dokáže vysvětlit, závisí jeho život.

„Annie, v jednasedmdesátém roce minulého století ženy často umíraly při porodu. Misery obětovala svůj život za svého manžela, jeho nejlepšího přítele a svoje dítě. Její duše bude žít věč…“

„Její duše mi může bejt ukradená!“ zaječela. Zahrozila mu rukama, jejichž prsty byly zkroucené jako drápy dravce, jako by mu jimi chtěla vydrásat oči. „Já chci ji! A tys ji zabil! Tys ji zavraždil!“

„Já jsem ji přece nezabil!“ zaječel.

Znehybněla a dívala se na něj pohledem, který mu připomínal tu nebezpečnou temnou průrvu.

„Ovšemže ne,“ pitvořila se sarkasticky. „Ale když jste to nebyl vy, vážený pane Paule Sheldone, kdo tedy?“

„Nikdo,“ řekl už klidněji. „Prostě umřela.“

Věděl bezpečně, že takhle to skutečně je. Kdyby byla Misery Chastainová reálnou osobou, uvědomoval si, že by ho klidně mohli předvolat, aby „policii pomohl při vyšetřování,“ jak se eufemisticky vyzývají podezřelí. Měl koneckonců motiv – tu ženskou přece nenáviděl. Nenáviděl ji už od třetí knihy série. Prvního apríla před čtyřmi lety rozeslal hrstce nejbližších přátel vlastním nákladem vytištěnou knížečku, která se jmenovala Miseryin koníček. Misery v ní strávila jeden příjemný víkend na venkově tím, že se pohlavně ukájela s Bručounem, Ianovým irským setrem.

Klidně by ji možná dokázal zabít…, ale nezabil ji. Přestože mu šla už dlouho silně na nervy, její smrt ho tak trochu překvapila. Zůstal přece jen jako spisovatel natolik věrný sám sobě, že se do samého konce Miseryiny těžce zkoušené existence snažil napodobovat – alespoň trochu – skutečný život. Proto Misery zemřela velmi neočekávanou smrtí. Ta aprílová skopičina na tom vůbec nic neměnila.

„Lžete,“ sykla Annie. „Já myslela, že jste dobrej člověk, ale to vy nejste. Jste starej prolhanej špinavej smrad…“

„Prostě se stalo, že umřela. To se přece někdy stává, ne? Lidi prostě umírají. Je to jako v životě, když někdo najednou –“

V záchvatu vzteku převrátila stolek vedle postele. Jediná mělká zásuvka se vysypala. Vypadly z ní jeho náramkové hodinky a pár drobných, zřejmě taky jeho. Neměl tušení, že v tom šuplíku jsou. Odtáhl se od ní, co nejdál.

„Vy si musíte myslet, že jsem úplně blbá,“ řekla. V ústech se jí blyštěly vyceněné zuby. „Když jsem ještě pracovala ve špitále, viděla jsem umírat desítky lidí – spíš stovky, řekla bych. Někdy při tom zoufale naříkali, jindy umřeli docela klidně ve spánku. Jistě – prostě se to stalo: umřeli, přesně jak jste říkal. V životě je to docela normální.

Ale postavy v románech takhle neumírají! Bůh si nás bere k sobě, když si myslí, že přišel náš čas, a spisovatel je pro postavy svých příběhů taky něco jako Bůh, vždyť je stvořil úplně stejně, jako Bůh udělal nás lidi. A nikdo nemůže na Bohu chtít, aby to, co dělá, někomu zdůvodňoval a vysvětloval, prosím, to je fakt – ale pokud jde o Misery, tak já ti něco řeknu, ty šmejde hnusnej, tenhle Bůh, kterýho tu náhodou mám u sebe a kterýho tu živím, má ošklivě pochroumaný obě nohy, abys věděl… a…“

A v tom okamžiku zase jednou vyhasla. Vzpřímila se a zůstala stát s pažemi svěšenými podle těla, s pohledem upřeným na zeď, kde visela zašlá fotografie pařížského Vítězného oblouku. Stála tam a Paul ležel v posteli, po každé straně hlavy prohlubně, které v polštáři zanechaly její pěsti, a díval se na ni. Slyšel vodu z rozbitého džbánu, jak kape ze dveří na zem, a v tom okamžiku ho napadlo, že by tu ženskou mohl zabít. Kdyby nebyla mrštila tím džbánem na dveře, byl by s ním třískl o podlahu sám, a dokud by tam takhle nehybně trčela, jako stojan na deštníky, pokusil by se té pominuté bestii nějakým vhodným střepem jedním mávnutím paže proříznout hrdlo.

Podíval se na věci, které se vysypaly ze zásuvky, ale válelo se tam jenom těch pár drobných, pero, hřeben a jeho hodinky. Žádná náprsní taška. A co bylo mnohem důležitější: žádný švýcarský armádní nůž.

Pozvolna přicházela k sobě a zdálo se, že veškerý hněv z ní už vyšuměl. Smutně se na něj podívala.

„Myslím, že bych měla radši odejít. Asi bude lepší, když vás chvíli nebudu mít na očích. To bude nejmoudřejší…“

„Odejít? A kam?“

„Na tom nezáleží. Mám jedno místo… Kdybych zůstala tady, asi bych mohla provést nějakou hloupost. Potřebuju si to všechno promyslet. Sbohem, Paule.“

Rázně vykročila ke dveřím.

„Vrátíte se včas, abyste mi mohla dát pilulky?“ zeptal se vyděšeně.

Beze slova otevřela dveře, prošla jimi a zabouchla je za sebou. Poprvé slyšel v zámku zarachotit klíč.

Slyšel její kroky v předsíni a trhl sebou, když vztekle vykřikla – slovům nerozuměl – a něco dalšího spadlo na zem a rozbilo se. Pak venku kvílivě zachrastil startér a vzápětí naskočil motor. Na sněhu křupavě zaskřípaly otáčející se pneumatiky. A pak se zvuk motoru začal vzdalovat. Změnil se napřed ve slábnoucí vrčení a potom stále tišší bzukot, a posléze zcela odumřel.

Zůstal sám.

Sám v domě Annie Wilkesové, zamčený v tomhle pokoji. Uvězněný v posteli. Vzdálenost mezi tímhle místem a Denverem byla…, řekněme, že by se dala přirovnat ke vzdálenosti mezi bostonskou zoologickou zahradou a Afrikou.

Ležel v posteli, díval se do stropu, v hrdle měl vyschlo a srdce mu prudce bušilo.

Zanedlouho hodiny vedle v obýváku odbily poledne a moře začalo zvolna ustupovat.

14

Jednapadesát hodin. Díky tomu peru, propisce, kterou měl při té bouračce u sebe v kapse, přesně věděl, kolik času uplynulo. Podařilo se mu dosáhnout na zem a zmocnit se jí. Vždycky když hodiny odbily celou, udělal si na předloktí čárku – čtyřikrát kolmou a každou pátou napříč přes ty první čtyři. Když se pak Annie konečně objevila, měl takovýchhle pětičlenných záznamů na předloktí deset a jednu čárku navíc. Napřed byly ty plůtky pěkně pravidelné, ale později, když se mu začaly třást ruce naprostým vyčerpáním, ošklivě pokřivené. Byl přesvědčen, že ani jedno bití hodin nepropásl. Občas klimbal, to jistě, ale nikdy v pravém smyslu slova neusnul a díky hlasu hodin od vedle se pravidelně každých šedesát minut zcela probral k vědomí…

Po určité době začal pociťovat hlad a žízeň – i přes stupňující se bolest. Vzalo to na sebe podobu jakéhosi koňského dostihu. Nejdříve byl daleko vpředu kůň jménem Král bolesti a o několik délek za ním jel Hladový drak. Klisna Žíznivá čára se ztrácela v prachu daleko za nimi. Při východu slunce den poté, co Annie odjela, začal ovšem Hladový drak Krále bolesti silně prohánět.

Paul strávil většinu oné noci tím, že chvílemi klímal a chvílemi se koupal ve studeném potu. Zdálo se mu, že umírá. Po čase začal doufat, že umírá. Ať už se stane cokoli – jen když tomuhle trápení unikne. Nikdy v životě by si nedokázal představit, jak může být bolest krutá. Ty poničené sloupky na mořském břehu byly stále větší a větší. Viděl drobné živočichy, kteří k nim byli přisátí, snad to byli vilejši, a jakási živočišná bledá tělíčka, splihle zachycená v puklinách ve dřevu. Tyhle tvorečci měli štěstí. Pro ně už bolest skončila. Kolem třetí se přestal ovládat a začal hlasitě naříkat, naprosto nesmyslně.

V poledne druhého dne – po čtyřiadvaceti hodinách – si uvědomil, že i když je bolest v jeho nohách a pánvi přímo šílená, začíná ho mučit ještě cosi jiného. Tenhle účastník jeho dostihu by se třeba mohl jmenovat Feťákova pomsta. U Paula se totiž prosazovaly výrazné abstinenční příznaky. Zoufale potřeboval svoje pilulky, a to nejen proto, aby ztišily jeho bolesti.

Napadlo ho, jestli by se neměl pokusit dostat z postele, ale představa, jak se s tupým nárazem ocitne na zemi a jeho bolesti se pak ještě vystupňují, ho nepřekonatelně děsila. Velice živě si dokázal ta muka představit

(„Takovou živou představivost!“)

a věděl, co by ho čekalo. Stejně by to byl asi zkusil, ale ta ženská ho tady v pokoji přece zamkla. Co může dělat? Přesunout se jako slimák k těm dveřím a zůstat před nimi bezmocně ležet?

V zoufalství ze sebe poprvé stáhl přikrývku, v naději, že to s ním snad přece jen není tak zlé, jak ty hrboly na ní naznačují. Nebylo to tak zlé – bylo to mnohem horší. S hrůzou zíral na to, co se stalo s jeho nohama od kolen dolů. V duchu uslyšel zoufalý výkřik Ronalda Reagana ve filmu King Row: „Kde mám zbytek těla?“

Zbytek jeho těla byl ovšem tady, a třeba se z téhle kaše dostane; vyhlídka na to byla sice stále nepravděpodobnější, ale pořád ještě to bylo technicky možné…, ovšem asi se moc nedá počítat s tím, že by ještě někdy mohl chodit – a když, tak by mu jistě museli napřed obě nohy znovu zlomit, možná na několika místech, provrtat je ocelovými hřeby, udělat jim nemilosrdnou generálku a podrobit je spoustě nesmírně bolestivých manipulací.

Dala mu dlahy – to samozřejmě už dávno věděl, cítil stále jejich neústupný tlak. Netušil však, jak to konkrétně udělala. K oběma nohám měl dole hustě omotaným leukoplastem pevně přidělané štíhlé kovové tyčky, které vypadaly jako rozřezané pozůstatky hliníkových berlí; od kolen dolů vypadal tak trochu jako Imhotep, když ho našli v jeho hrobce. Nohy samy se mu odzdola až ke kolenům podivně vlnily, tu nalevo, tu napravo. Levé koleno – tepající centrum bolesti – jako by už neexistovalo. Dole byl ten poničený bérec, nahoře stehno, a mezi nimi odporná bachratá koule, která vypadala jako hrouda soli. Na stehnech, na podbřišku, dokonce i na penisu měl dosud spoustu blednoucích modřin.

Už dávno mu bylo jasné, že musí mít nohy pořádně zrasované. Teď pochopil, že je to jednoznačně mnohem horší. Měl je zřejmě z velké části rozdrcené.

Kvílivě zasténal a zase přes sebe přetáhl přikrývku. Vykulit se z postele? Ani nápad. Lepší zůstat takhle ležet, umřít tady, smířit se s touhle úrovní bolesti, i když byla příšerná, a čekat, až ho smrt z tohohle trápení vysvobodí.

Kolem čtvrté odpoledne druhého dne se začala tlačit dopředu Žíznivá čára. Už delší dobu si uvědomoval, jak má sucho v ústech a v hrdle, ale teď ten pocit začínal být stále naléhavější. Jazyk mu nějak zbytněl, byl příliš velký. Polykání mu působilo bolest. Začal úporně myslet na ten džbán s vodou, který rozbila o dveře.

Zaklímal, probudil se, znovu upadl do mátožného polospánku.

Den pomalu odešel a nastávala noc.

Strašně se mu chtělo čurat. Částí horního prostěradla si obalil úd, aby si tím připravil jakýsi improvizovaný filtr, a vymočil se přes něj do kolíbky spojených, třesoucích se dlaní. Vsugeroval si představu recyklace, vypil, co se mu podařilo v rukou udržet, a pak si olízal dlaně. Zase něco, o čem asi nebude nikdy nikomu vyprávět – pokud se ještě vůbec dožije toho, aby mohl tenhle svůj očistec někomu líčit.

Stále naléhavěji se mu vtírala myšlenka, že Annie je třeba už mrtvá. Byla to velice vyšinutá paní a takhle vyšinutí lidé rádi páchají sebevraždu. V duchu ji viděl, jak

(„Takovou živou představivost!“)

s tou svou kraksnou zajíždí na krajnici, zpod sedadla vytahuje čtyřiačtyřicítku, strká si hlaveň do úst a páchá sebevraždu. „Když je mrtvá Misery, nemám proč žít. Sbohem, krutý světe!“ zakřičela Annie deštěm slz a stiskla spoušť.

Kdákavě se zasmál, pak zasténal, a nakonec zařičel bolestí. Vítr venku úpěl s ním…, ale jinak si ho nevšímal.

Nebo třeba měla nehodu. Bylo by to možné? Samozřejmě! V duchu ji viděl, jak zarputile svírá volant, jede příliš rychle a

(„Z mé větve rodiny nikdo takovouhle fantazii neměl!“)

potom na ni padne ten její totální útlum a vůz sjede přes pravou krajnici ze silnice a řítí se po svahu dolů a potom na něco narazí, převrátí se, vzplane jako fakule a ona zahyne, aniž si stačí uvědomit, co se děje.

Ale jestli je mrtvá, on tu teď taky bídně zajde, jako krysa v pasti. Těšil se, že upadne do bezvědomí, a to mu přinese úlevu, ale bezvědomí s ním odmítalo spolupracovat. Místo toho uplynula třicátá hodina, a potom čtyřicátá, a Král bolesti splynul se Žíznivou čárou v jediného koně (Hladový drak už dávno zmizel někde v prachu vzadu) a Paul si začal připadat jako pouhý řez živé tkáně pod sklíčkem mikroskopu nebo žížala na rybářském háčku – prostě jako něco ztraceného, co se jenom nekonečně dlouho bezmocně svíjí a zoufale čeká na smrt.

15

Když vešla do pokoje, pomyslel si zprvu, že se mu to musí jen zdát, ale pak v něm nabyl vrchu smysl pro realitu – nebo spíš sebezáchovný pud – a začal naříkat a prosit a žadonit, velmi trhaně, jako by to vycházelo z jakési neskutečně hluboké studny. Jediné, co viděl jasně, byly její modré šaty a klobouk s umělými květinami, který jí dřepěl na hlavě – přesně takhle byla asi vystrojená tehdy v Denveru u toho soudu.

Měla zrůžovělé tváře a oči ji živě a radostně jiskřily. Pokud mohla Annie Wilkesová vůbec někdy vypadat hezky, bylo to právě teď. Když si pak chtěl později tuhle scénu vybavit, jediný jasný obraz, na který se zmohl, byly ty zardělé tváře a klobouk s umělými květinami. Z jakési poslední výspy zdravého rozumu a uvědomělé rozmyslnosti vykutal tenhle nápad: Vypadá jako vdova, kterou po deseti letech sexuální abstinence před chvilkou někdo přefik.

V ruce držela sklenici vody – vysokou sklenici vody.

„Napijte se,“ vybídla ho a rukou dosud ledovou zvenčí mu zvedla hlavu, aby se mohl nadzvednout a napít, aniž by se zakuckal. Stačil si třikrát hltavě loknout, takže se póry vysušené pláně jeho jazyka mohly v té vodní lázni lačně rozšířit a rozjásat, a pak mu sklenici odtrhla od rtů. Trochu vzácné tekutiny mu uniklo z úst a steklo po bradě na tričko, které měl na sobě.

Zakňoural, že chce ještě, a prosebně k ní natáhl roztřesené ruce.

„Ne,“ řekla odmítavě. „Kdepak, Paule. Jenom po troškách, jinak by to z vás šlo stejně hned ven.“

Chvíli počkala a pak mu dovolila ještě dva doušky.

„To svinstvo,“ zaprosil a zakuckal se. Vsál do sebe rty a pak si je olízl a začal si cucat jazyk. Matně si vzpomínal, že pil vlastní moč – jak byla teplá a slaná. „Prášky – bolí to – prosím, Annie, proboha vás prosím, ta bolest se nedá vydržet –“

„Já vím, ale napřed mě musíte vyslechnout,“ řekla a upřela na něj přísný, ale zároveň mateřský pohled. „Musela jsem odtud vypadnout, abych si mohla všechno v klidu rozmyslet. Moc jsem o všem přemýšlela a doufám, že jsem to vymyslela dobře. Chvílemi jsem si nebyla jistá, co mám dělat – někdy se mi to v hlavě všechno motá. Vím o tom a musím se s tím smířit. Proto jsem si taky nemohla vzpomenout, co jsem dělala a kde jsem byla, když mě tenkrát vyslýchali. A tak jsem se teď upřímně modlila. Bůh existuje, abyste věděl, a nakonec vyslyší naše modlitby. Vždycky. Tak jsem se modlila. Říkala jsem mu: ‚Bože milý, co když bude Paul Sheldon mrtvý, až se vrátím?‘ Ale Bůh mi odpověděl: ‚Nebude mrtvý. Ušetřil jsem ho, abys mu ty mohla okázat cestu, po které teď musí jít.‘“

Řekla okázat, ne ukázat, ale Paul ji stejně sotva slyšel. Nemohl odtrhnout oči od té sklenice s vodou. Annie mu dovolila další tři doušky. Zasrkal jako kobyla, hlasitě říhl a pak vykřikl bolestí, protože mu celým tělem projel křečovitý třas.

Po celou dobu ho dobrotivě sledovala.

„Dám vám lék, samozřejmě, a brzy vás to přestane bolet,“ řekla potom, „ale nejdřív musíte něco udělat. Hned jsem zpátky.“

Vstala a zamířila ke dveřím.

„Ne!“ zavřeštěl.

Nevšímala si toho. Ležel v posteli v těsném zábalu bolesti a snažil se nenaříkat, ale naříkal stejně.

16

Napřed mu projelo hlavou, že je asi už v deliriu. Co uviděl, bylo tak bizarní, že to musel být výplod chorého mozku. Když se totiž Annie vrátila do pokoje, tlačila před sebou gril na dřevěné uhlí.

„Annie. Strašně mě to bolí!“ Po tvářích se mu řinuly slzy.

„Já vím, můj milý.“ Políbila ho na tvář. Dotek jejích rtů byl lehký jako padající peříčko. „Za chviličku.“

Opět odešla a on zpitoměle hleděl na gril, který byl samozřejmě určený pro použití pod širým nebem někde na dvorku či na zahradě, ale teď tu stál u jeho postele a vyvolával nelítostné představy pohanských božstev a zápalných obětí.

A ona se skutečně chystala něco obětovat – když se zase objevila, nesla v jedné ruce rukopis Rychlých vozů, jediný exemplář výsledků jeho dvouleté práce. A v druhé krabičku zápalek.

17

„Ne!“ vykřikl a celý se roztřásl. Dorážela na něj jediná myšlenka, která pálila jako kyselina: kdyby byl dal ten strojopis v Boulderu oxeroxovat, nebylo by to stálo ani sto dolarů. Mnoho lidí – Bryce, obě jeho bývalé ženy, dokonce i jeho matka – ho už celé roky upozorňovalo, že je šílenec, když si nepořizuje alespoň jednu kopii prvopisu každého svého díla a někde ji bezpečně neuloží. Koneckonců mohlo v Boulderadu, v tom jeho oblíbeném hotelu, začít hořet, vyhořet klidně mohl i jeho newyorský dům. Mohlo se přihnat tornádo, mohla přijít povodeň, nastat nějaká jiná přírodní katastrofa. Tvrdošíjně něco takového odmítal; nikoli z nějakých racionálních důvodů – jenom se bál, že by mu to třeba přineslo smůlu.

Jak se ale teď ukazuje, smůlu měl stejně a ta přírodní pohroma měla podobu hurikánu, který nesl jméno Annie. V její omezenosti jí vůbec nepřišlo na mysl, že by někde mohlo existovat ještě jedno pare Rychlých vozů, a kdyby byl dopřál sluchu všem těm dobře míněným radám, kdyby byl investoval těch mizerných sto dolarů –

„Ale ano,“ opáčila a nastrčila mu před oči tu krabičku zápalek. Strojopis jeho románu, s titulním listem navrch, napsaný na kvalitním kancelářském papíru, měla položený na klíně. Tvář měla stále přívětivě klidnou.

„Ne,“ opakoval a odvrátil od ní rozpálený obličej.

„Ano. Je to samá sprosťárna. A kromě toho to není dobrý román.“

Přestal se ovládat. „Vy jste ta poslední osoba, která by mohla posuzovat jeho kvality. I kdyby byl tak dobrý, že by vás to muselo praštit do nosu,“ zaječel.

Tiše se zasmála. Její popudlivá nátura zřejmě odjela někam na dovolenou. Ovšem vzhledem k tomu, co je Annie Wilkesová zač, pomyslel si Paul, mohla se neočekávaně vrátit každým okamžikem s kufry v rukou: Nemohla jsem to tam vydržet. Tak jak se vede?

„Tak zaprvé – kdyby byl opravdu dobrý, nikdy by mě to nepraštilo do nosu,“ řekla. „Spíš, kdyby byl špatný, to možná. A zadruhé: já poznám, co je dobré a co je špatné, Paule. A vy jste dobrý. Potřebujete jenom trochu pomoct. A teď si vezměte ty sirky.“

Toporně vrtěl hlavou. „Ne.“

„Ano.“

„Ne!“

„Ano.“

„Říkám ne, krucifix!“

„Jen si poslužte – v životě jsem slyšela klít už spoustu lidí.“

„Neudělám to.“ Zavřel oči.

Když je otevřel, držela v ruce lesklý plochý čtvereček, na kterém bylo nahoře světlemodře vytištěno slovo NOVRIL a těsně pod ním červenými písmeny VZOREK – POUZE NA LÉKAŘSKÝ PŘEDPIS. A pod tím varováním čtyři vypoukliny s pilulkami. Chňapl po nich, ale ona včas rukou ucukla.

„Až ten škvár spálíte,“ prohlásila. „Pak vám dám vaše pilulky – třeba všechny čtyři najednou. A přestane vás to bolet. Uklidníte se, a až se trošku vzpamatujete, povlíknu vám čistě postel – vidím, že jste se počural, a asi to není nic příjemného, válet se v mokru. A převlíknu taky vás. A to už začnete mít hlad a já vám přinesu dobrou polívčičku. Možná i pár suchých topinek. Ale dokud to nespálíte, nemůžu pro vás nic udělat. Lituji.“

Jeho jazyk chtěl užuž říct Ano, ano – tak já to spálím! Proto se do něj zakousl. Znovu se odvalil z její blízkosti – pryč od toho pokoušivého panýlku s bílými pilulkami v průhledných komůrkách. „Vy nejste člověk, vy jste ďábel,“ vyhrklo z něj.

Znovu čekal, že se rozzuří, ale jenom se shovívavě zasmála, a v tom smíchu se ozývaly podtóny chápavého smutku.

„Ale jistě! Jistě! Přesně tohle si myslí malé dítě, když maminka najednou vejde do kuchyně a překvapí ho, jak si hraje s lahví přípravku na mytí nádobí, kterou vytáhlo ze skřínky pod dřezem. Takhle to ovšem nepoví, protože mu chybí vzdělání, co máte vy. Řekne jenom: ‚Jsi zlá, mami!‘“

Rukou mu odhrnula vlasy z horkého čela. Pak mu pomalu sjela prsty dolů po tváři, pokračovala po straně krku, a než ruku odtáhla, povzbudivě mu krátce stiskla rameno.

„Mamince to přijde líto, když to slyší a když se to děcko rozbrečí, protože mu tu láhev musí vzít – přesně jako teď brečíte vy. Ale ví, že má pravdu, a tak koná svou povinnost. Zrovna tak jako já dělám svou.“

A Annie třikrát poklepala klouby sevřené pěsti na jeho strojopis – sto devadesát tisíc slov a pět životů, na kterých Paulu Sheldonovi, když byl ještě zdráv a nevěděl, co je to bolest, velice záleželo. Sto devadesát tisíc slov a pět životů, které teď každým okamžikem shledával stále postradatelnějšími.

Pilulky. Ty pilulky. Musí dostat ty prokletý pilulky. Těch pět životů – to jsou jen stíny. Ty pilulky ne. Ty jsou skutečné.

„Paule?“

„Ne!“ vzlykl.

Tiché zachrastění pilulek v jejich pouzdýrkách – pak ticho – potom o něco hlasitější zachrastění zápalek v krabičce.

„Paule?“

„Ne!“

„Já čekám, Paule.“

Prokristapána, člověče, proč si tady hraješ na zásadového hrdinu a na koho chceš proboha udělat dojem? Myslíš, že tohle je nějaký film nebo televizní pořad a diváci pak budou hodnotit tvou statečnost? Buď uděláš, co po tobě ta bestie chce, nebo můžeš odolat. Když odoláš, chcípneš nakonec jako pes, a ona ten strojopis stejně spálí. Takže co hodláš podniknout? Válet se tady a trpět jako zvíře kvůli knize, které by se ve srovnání s nejméně úspěšnou Misery prodalo sotva polovina výtisků? A kterou by Peter Prescott v onom veleváženém literárním orákulu, které se jmenuje Newsweek, rozcupoval tím svým typickým rafinovaně pohrdavým způsobem na cucky? Nebuď blázen, člověče, vzpamatuj se! Galileo přece taky couvnul, když viděl, že to ti pánové myslí smrtelně vážně!

„Paule? Já čekám. Můžu čekat třeba celý den. I když bych řekla, že nebude dlouho trvat a dostanete se do kómatu. Už teď k tomu nemáte daleko, a já mám spoustu…“

Její hlas odezněl.

Tak jo! Dej mi ty sirky! Dej mi třeba louč! Dej mi letadlo a náklad napalmu! Shodím taktickou nukleární bombu, kam budeš chtít, udělám všechno, co si budeš přát, ty zatracená zrůdo!

Takhle v něm mluvil oportunista, ten, kdo chtěl přežít. Ale jiná jeho část, ta umdlévající, to jeho druhé, téměř komatózní já, to dosud kvílelo do tmy: Sto devadesát tisíc slov! Pět životů! Dva roky práce! A co bylo nejdůležitější: Ten román je pravdivý! Co ty víš o pravdě života, ty pošahaná krávo?

Péra postele zaúpěla, protože Annie se zvedla.

„Dobrá. Vy jste opravdu velmi tvrdohlavý chlapec, to vám řeknu. Ale já tady u vaší postele nemůžu sedět celou noc, i kdybych nevím, jak chtěla! Mám za sebou skoro hodinu jízdy autem, a to jsem strašně pospíchala, abych tu byla co nejdřív. Za chvíli se vrátím a uvidím, jestli jste si to už rozmyslel a –“

„Tak to spalte sama!“ zaječel na ni.

Obrátila se a vážně se na něj podívala. „Ne,“ řekla. „To opravdu nemůžu udělat, i když bych docela ráda, a vím taky, že bych vám tím ušetřila ta muka, která kolem toho prožíváte.“

„A proč ne?“

„Protože to musíte udělat vy sám ze své svobodné vůle,“ odpověděla mu upjatě.

V té chvíli se rozesmál a její obličej poprvé od chvíle, kdy se vrátila, zbrunátněl. Vyšla z místnosti se strojopisem v podpaží.

18

Když se za hodinu vrátila, ty sirky si od ní vzal. Napřed položila na rošt grilu titulní stránku. Pokusil se škrtnout zápalkou, ale nešlo mu to. Buď se mu smekla ze škrtací plošky, nebo mu vypadla z prstů.

A tak mu Annie sirky vzala z ruky, rozškrtla jednu sama a zapálenou mu ji předala. Dotkl se plamenem růžku papíru a zápalku upustil do vaničky grilu. Potom fascinovaně sledoval, jak plamen nejprve papír ochutnal a pak lačně zhltl. Tentokrát si Annie přinesla grilovací vidlici, a když se stránka začala kroutit, prostrkala ji mříží dolů.

„Takhle to bude trvat celou věčnost,“ upozornil ji. „To já nemůžu –“

„Ne, zvládnem to za chviličku,“ ujistila ho. „Ale musíte spálit aspoň pár jednotlivých stránek, Paule – symbolicky, na potvrzení toho, že chápete, proč se to musí udělat.“

Položila na gril stránku jedna. Pamatoval si, co na ni ve svém newyorském domě přibližně před čtyřiadvaceti měsíci napsal: „Nemám auťák,“ řekl Tony Bonasaro a šel naproti děvčeti, které scházelo ze schodů. „Dlouho mi trvá, než se něco naučím, ale v autech se vyznám a jezdím zatraceně rychle.“

Podobným způsobem dokáže v člověku probudit staré zážitky, když náhle zaslechne nějakou populární písničku, která se v dané době ustavičně hrála v rádiu – viděl ten den před sebou, jako by to bylo včera. Vzpomínal si, jak v bytě přecházel z jedné místnosti do druhé, hlavu plnou té knihy, ba víc, tím novým románem přímo těhotný – a toho dne na něj konečně přišly porodní bolesti. Upamatoval se, že toho dne už předtím našel pod polštářem na pohovce Joaninu podprsenku – byla u něj naposledy před dobrými třemi měsíci, takže to přesvědčivě dokládalo, jak to firma, která se měla starat o úklid bytu, trestuhodně fláká. Vzpomínal na šumot newyorské dopravy, proudící dole ulicí, a na monotónní vyzvánění, které svolávalo věrné ovečky do blízkého kostela na mši.

A upamatoval se, jak se šel slavnostně posadit za stůl.

Jako vždy pocit blahodárné úlevy, že konečně zase začíná psát, pocit připomínající volný pád do jámy ozářené jasným světlem.

Jako vždy temná jistota, že se mu nebude dařit psát tak dobře, jak by si přál.

Jako vždy strach, že to nebude umět dotáhnout do konce, obava, že se v plné rychlosti rozbije o prázdnou zeď.

Jako vždy ten úžasně radostný pocit z vykročení na cestu.

Pohlédl na Annii Wilkesovou a tiše, ale zřetelně ji poprosil: „Annie, prosím vás, nenuťte mě k tomu.“

I nadále mu však nastavovala před oči tu krabičku zápalek a řekla: „Jednejte, jak sám uznáte za vhodné.“

A tak své dílo začal pálit.

19

Musel sám spálit první a poslední stránku a devět dvoustran z různých míst strojopisu – protože devítka, jak mu vysvětlila, je mocné číslo a zdvojená devítka přináší štěstí. Všiml si, že vulgární slova, alespoň v té části textu, který stačila přečíst, začárala značkovačem.

Když dohořela devátá dvojice stránek, řekla: „Takhle se mi líbíte. Hodnej chlapec. Je mi jasné, že tohle vás musí bolet skoro stejně tak strašně jako ty vaše nohy, a už vás nechci dál mučit.“

Odstranila mřížku grilu a celý zbylý strojopis uložila do jeho vaničky. Křehké zuhelnatělé zbytky už spálených stránek se pod ním na dně rozpadly. V místnosti to páchlo fosforem ze sirek a shořelým papírem. Smrdí to tu jako na předsíni v pekle, pomyslel si v tom svém deliriu, a kdyby ještě něco zbývalo v té svraštělé ořechové skořepině, která kdysi bývala jeho žaludkem, určitě by to teď vyzvrátil.

Škrtla další zápalkou a vložila mu ji do ruky. Podařilo se mu trochu se naklonit a upustit ji do vaničky. Teď už to bylo jedno. Už na tom nezáleželo.

Šťouchla do něj.

Mátožně otevřel oči.

„Zhaslo to.“ Zapálila další sirku a předala mu ji.

Zase se donutil nahnout a přiložil sirku k rohu toho štůsku papírů. Pásová pila, zakousnutá do jeho nohou, při tom začala usilovně pracovat. Tentokrát se plamínek zápalky nescvrkl a neodumřel, ale začal se učinlivě šířit.

Paul klesl zpátky na polštář, oči zavřené. Naslouchal praskání ohně a cítil teplo, které z něj začalo sálat.

„Propána!“ vyjekla vyděšeně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Misery.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.